GRAHAM MOORE

BŰNÖSÖK

Graham Moore: The Holdout

Copyright © 2020 by Graham Moore

Hungarian translation © Orosz Anna, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Graham Moore: The Holdout

Random House, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2020

Fordította: Orosz Anna

ISBN: 978-963-419-795-9 (epub)

ISBN: 978-963-419-796-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Bobály Icu

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: krimi

A regény kitalált történet. A benne szereplő nevek, helyszínek, szereplők és események az író képzeletének szülöttei. Bármiféle hasonlóság valós eseményekkel, helyszínekkel, élő vagy halott személyekkel kizárólag a véletlen műve.

Caitlinnek, aki a legjobb dolog L.A.-ben

ELSŐ FEJEZET

TÍZ ÉV LOS ANGELESBEN

NAPJAINKBAN

Maya Seale két fényképet húzott elő az aktatáskájából. Befelé fordítva a szoknyájához szorította őket. Az időzítésen állt vagy bukott minden.

– Miss Seale! ‒ türelmetlenkedett a bíró. ‒ Csak magára várunk.

Maya ügyfelét, Belen Vasquezt kegyetlenül bántalmazta a férje, amit temérdek orvosi látlelet bizonyított. Néhány hónappal ezelőtt, egy reggel Belen nem bírta tovább. Leszúrta a férjét, Eliant, miközben az aludt, aztán levágta a férfi fejét egy kerti metszőollóval. Ezután egész álló nap a zöld Hyundai Elantrájában furikázott fel-alá, a levágott fejjel a műszerfalon. Senkinek sem tűnt fel, vagy ha igen, nem akartak belekeveredni. Végül egy zsaru leintette, miután Belen áthajtott a piroson, és a nőnek valahogyan sikerült begyömöszölnie a fejet a kesztyűtartóba.

A jó hír, legalábbis Maya szemszögéből, hogy az ügyésznek Belenre nézve csak egyetlen konkrét tárgyi bizonyíték volt a tarsolyában. Pechére viszont ez a bizonyíték egy levágott fej volt.

– Máris, tisztelt bíró úr. ‒ Maya megnyugtatásképp ügyfele vállára tette a kezét, majd lassan elindult a tanúk padján ülő Jason Shaw őrmester felé. A Los Angeles-i rendőr kék egyenruhája hajtókáján ott díszelgett kiváló munkájáért kapott érdemrendje.

– Mondja, Shaw őrmester, mi történt, miután leintette Mrs. Vasquez kocsiját?

– Nos, asszonyom, mint mondtam, a társam Mrs. Vasquez gépjárműve mögött maradt, én pedig megközelítettem a vezetőoldali ablakot.

Jason Shaw az a fajta zsaru volt, aki rendíthetetlenül „asszonyomozik”. Maya viszont ki nem állhatta, ha asszonyomnak szólítják. Nem azért, mert harminchat éves volt, vagyis ‒ és ezt be kellett látnia ‒ elég idős ehhez a megszólításhoz, hanem mert ezzel az átlátszó próbálkozással Shaw fennhéjázónak állíthatta be.

Maya a füle mögé simította rövid, sötét haját.

– Miután megközelítette a vezetőoldali ablakot, látta, hogy Mrs. Vasquez ül a volán mögött?

– Igen, asszonyom.

– Elkérte tőle a jogosítványát és a forgalmit?

– Igen, asszonyom.

– Átadta magának?

– Igen, asszonyom.

– Kért még tőle mást is?

– Megkérdeztem tőle, miért véres a keze ‒ Shaw őrmester szünetet tartott ‒, asszonyom.

– És mit válaszolt erre Mrs. Vasquez?

– Azt mondta, hogy este megvágta a kezét a konyhában.

– Mutatott magának bármiféle bizonyítékot erre az állítására?

– Igen, asszonyom. Megmutatta a kötést a jobb tenyerén.

– Kért még tőle bármi mást?

– Arra kértem, hogy szálljon ki a gépjárműből.

– Miért?

– Azért, mert véres volt a keze.

– De hát nem szolgált teljes mértékben kielégítő magyarázattal arra, hogy miért véres a keze?

– Úgy gondoltam, további nyomozásra szorul a dolog.

– Miért gondolta úgy, hogy további nyomozásra szorul, ha Mrs. Vasquez teljességgel kielégítő magyarázattal szolgált? ‒ kérdezte Maya.

Shaw úgy nézett rá, mintha Maya a szünetben az iskolai folyosókat felügyelő tanár lenne, és őt, Shaw-t az igazgatóhoz akarná küldeni valami apró csínytevésért.

– Megérzésből ‒ felelte a férfi.

Maya hirtelen megsajnálta szegény fickót. Az ügyész nem készítette fel eléggé.

– Shaw őrmester, kérem, írja le kissé részletesebben, mit ért az alatt, hogy „megérzésből”.

– Lehet, hogy láttam valamit a fejből. ‒ Shaw minden szavával egyre mélyebbre ásta el magát.

– Lehet, hogy látott valamit a fejből ‒ ismételte meg a szavait Maya lassan tagolva.

– Sötét volt ‒ ismerte el Shaw. ‒ De talán tudat alatt észrevettem a haj egy részét, mármint a fejtetőn lévő hajszálakat. Kikandikáltak a kesztyűtartóból.

Maya az ügyészre pillantott, aki némán vakargatta fehér szakállát, míg Shaw egymaga tönkretette az ügyét.

Eljött a fényképek ideje.

Maya mindkét kezével feltartott egy-egy fényképet. A két fotó különböző szögből ábrázolta a kesztyűtartóba gyömöszölt férfifejet. Elian Vasqueznek rövidre nyírt haja volt, vékony, ápolatlan bajuszát alvadt vér borította. Arcát bíborszínű csík keresztezte. Nyilvánvalóan máshol vérzett ki, csak ezután tuszkolták a fejét a kesztyűtartóba, az elnyűtt Hyundai kézikönyv és a lejárt forgalmi engedélyek fölé.

– Őrmester, maga készítette ezeket a fényképeket a szóban forgó éjszakán? ‒ Átnyújtotta a fotókat a rendőrnek.

– Én, asszonyom.

– A képek tanúsága szerint a fej nincs teljes egészében a kesztyűtartó belsejében?

– A fej a kesztyűtartóban van, asszonyom.

– Csukva volt a kesztyűtartó, amikor felszólította Mrs. Vasquezt, hogy szálljon ki a gépjárműből?

– Igen, asszonyom.

– Akkor honnan láthatta a fejet, ha az teljes egészében a kesztyűtartó belsejében volt?

– Azt én nem tudom, de hát mégiscsak ott találtuk meg, amikor átkutattuk a gépjárművet. Nem mondhatja, hogy nem volt ott a fej, mert ott volt.

– Én azt kérdezem magától, hogy egyáltalán miért kutatta át az autót.

– Mert véres volt a keze.

– Nem azt mondta az imént, hogy „talán látta a hajszálakat, amik kikandikáltak a kesztyűtartóból”? Ha óhajtja, visszaolvastathatom a bírósági jegyzővel.

– Hát, ööö, én úgy értem, hogy… ott volt a vér. Lehet, hogy láttam pár hajszálat. Nem tudom. Megérzés volt, mint már mondtam.

Maya egészen közel állt a tanúk padjához.

– Mi késztette rá, Shaw őrmester? Azért kutatta át Mrs. Vasquez járművét, mert meglátott valamit a levágott fejből, amit nem láthatott, vagy mert véres volt Mrs. Vasquez keze, amire teljességgel megfelelő magyarázattal szolgált?

Shaw dühösen fortyogva igyekezett elfogadható választ adni Maya kérdésére. Rádöbbent, mennyire elcseszte a dolgot.

Maya az ügyészre pillantott, aki már a halántékát dörzsölgette. Úgy festett, mint akit migrén kínoz.

Az ügyész hősiesen igyekezett rávezetni Shaw-t, hogy legalább az egyik meséjéhez tartsa magát, de hiába, az eseményeket nem tudta meg nem történtté tenni. A bíró elrendelte, hogy mindkét fél nyújtsa be a beadványát következő hétfőig, és aztán eldönti, elfogadható-e bizonyítékként a levágott fej.

Maya leült az ügyfele mellé. Remekül ment a meghallgatás, súgta a nő fülébe. „Akkor jó” ‒ motyogta Belen, de nem nézett rá. Még nem állt készen arra, hogy ünnepeljen. Maya csak helyeselni tudta a nő óvatos pesszimizmusát.

A teremőr visszakísérte Belent a tárgyalóteremből az előzetesbe, a bírósági titkár pedig kihirdette a következő meghallgatás időpontját. Az ügyész Mayához lépett.

– Ha sikerül kivetetned a fejet, hajlandó vagyok két évet ajánlani.

Maya felhorkant.

– Ha nincs fej, akkor holttest sincs a konyhában, és a metszőollónak is búcsút mondhatsz a fiókban. Semmiféle tárgyi bizonyítékod nem lesz, ami a védencemet a férje halálához kapcsolná.

– Mármint ehhez a gyilkossághoz. Amit ő követett el.

– Láttad az orvosi látleleteket a törött bordákról? A törött állkapcsáról…

– Azt akarod, hogy önvédelem legyen? Gyerünk, csak rajta! Ha azzal akarsz érvelni, hogy a férje megérdemelte, hogy megöljék, talán kikapsz egy olyan esküdtszéket, amelyiknek ezt el tudod adni. De az, hogy kivetesd a fejet a bizonyítékok közül… Komoly?

– Az ügyfelem nem megy börtönbe. Erről felesleges is vitatkozni. A gondatlanságból elkövetett veszélyeztetésbe hajlandó vagyok belemenni, azt az ügyfelem már leülte az előzetessel. Ha ez nem tetszik, meglátjuk, mire mész jövő héten, miután döntött a bíró. ‒ Maya a bíró felé bökött az állával. ‒ Szerinted hogy fog elsülni a dolog?

Az ügyész motyogott valamit arról, hogy még engedélyt kell kérnie a főnökétől, aztán elslisszolt. Maya visszacsúsztatta a képeket az aktatáskájába, és elégedetten bekattintotta a táska csatját.

A tárgyalóterem előtti folyosón rengeteg ember nyüzsgött. Nagy volt a zsivaj, szófoszlányok verődtek vissza a kupolás mennyezetről. A bírósági épületeken kívül alig lehetett olyan helyet találni a világon, ahol a társadalom minden rétege megfordult: ugyanazt a márványpadlót koptatta szegény és gazdag, öreg és fiatal, a létező összes rasszhoz és etnikumhoz tartozó Los Angeles-i. Maya ugyan sietett vissza az irodájába, egy pillanatra mégis kiélvezte a demokratikus kavargást.

‒ Maya! ‒ hallotta a nevét a háta mögül. Azonnal felismerte a hangot. De hiszen az lehetetlen! Vagy mégis?

Kényszerítette magát, hogy mély levegőt vegyen, és megfordult. Tíz év óta először állt szemtől szemben Rick Leonarddal.

Magas volt, és még mindig sovány. Még mindig szemüveget viselt, bár az egyetemista korában hordott ezüstszínű fémkeretet leváltotta a kifinomult ízlésű, sikeres férfiak vastag fekete kerete. Még mindig elegánsan öltözött, ma épp egy világosszürke öltöny volt rajta. A harmincas évei végén járhatott. Az eltelt évtized csak még sármosabbá tette. Micsoda igazságtalanság!

– Bocs! ‒ sajnálkozott Rick bársonyos hangon. Magabiztosnak tűnt. ‒ Nem akartam rád ijeszteni.

Mayának eszébe jutott, mennyire esetlen és tétova volt Rick annak idején. Most azonban olyan férfi benyomását keltette, aki végre rátalált a magabiztosságára.

Mayát viszont az idegességtől majd kiverte a víz.

– Mit keresel itt?

– Beszélhetnénk?

Tíz év alatt többször is megesett Mayával, hogy úgy érezte, mintha látta volna Ricket: élelmiszerboltokban, éttermekben, és ami még valószerűtlenebb, egyszer egy Seattle-be tartó repülőgépen is. Maya minden alkalommal úgy érezte, megfagyott körülötte a levegő, és csak nehezen tudta meggyőzni magát arról, hogy képzelődik. Elvégre mekkora az esélye annak, hogy pont Rickkel fusson össze a Walgreen’sben? Most viszont tényleg itt állt előtte a férfi. A bíróságon. Ez alkalommal tényleg nem képzelődött.

Maya bambán megismételte a kérdését:

– Mit keresel itt?

– Írtam e-mailt, telefonon is kerestelek. Az irodádban. De nem válaszoltál. Azért jöttem, mert beszélnem kell veled.

Maya semmiféle üzenetet nem kapott, de hogyan is kapott volna? Szigorúan meghagyta az asszisztensének, hogy azonnal tegye le a kagylót, bárki is keresi az üggyel kapcsolatban. Az e-mail-fiókjában olyan spamszűrőt állított be, ami azonnal blokkolt minden üzenetet, amely az ügyben szereplők nevét tartalmazta. A privát címe titkos volt. Egy cég nevén vette a házát, hogy a neve semmilyen ingatlan-adatbázisban ne bukkanhasson fel.

Maya hírhedt volt. Élete egyetlen mozzanatát vadidegenek is ismerték. Néha elképzelte, milyen lehet botrányba keveredett színésznőnek lenni, vagy lejáratott politikusnak. Az ő ballépéseiket katalogizálták, nyilvánosak voltak, rájuk lehetett keresni kulcsszavas kereséssel. A romlottság nyitott könyveinek tűntek. Maya bűnei azonban hál’ istennek bizalmasak maradtak, egyetlen kivétellel.

Valahányszor fény derült a kilétére, mindig mindenki ugyanarról akart beszélni. Az ügyvédjelöltek rendszeresen előhozakodtak vele az állásinterjúkon. Randevúpartnerek utalgattak rá finoman az első randikon. Maya a saját kárán tanulta meg, hogy soha nem szabad a sarokba ülni a születésnapi bulikon, nehogy még egyszer csapdába essen, és kénytelen legyen műmosollyal az arcán hallgatni valamelyik barátja barátjának a viccelődését. Minden tőle telhetőt elkövetett azért, hogy maga mögött hagyja az egészet, de hiába.

A bírósági meghallgatások nyilvánosak voltak. Maya neve szerepelt Belen Vasquez bírósági perirataiban. A legnagyobb eséllyel itt találhatta meg Rick.

– Miről akarsz beszélni? ‒ kérdezte. Úgy tett, mintha nem tudná.

– Közeleg az évforduló ‒ felelte Rick.

– Eddig eszembe se jutott ‒ hazudta Maya.

– Október 19-én lesz pont tíz éve, hogy Bobby Nockot ártatlannak találták Jessica Silver meggyilkolásának ügyében.

Maya figyelmét nem kerülte el, hogy Rick többes szám harmadik személyű igealakot használt. Ha valaki, akkor Maya nagyon is tudta, kik találták ártatlannak Bobby Nockot. Tudta jól, ki volt az a tizenkét ember.

Közéjük tartozott Rickkel együtt.

Tíz évvel ezelőtt – amikor még nem volt ügyvéd, sőt, még tárgyalóteremben sem járt, nos tíz éve – Maya felszólítást kapott, hogy tegyen eleget esküdti kötelezettségének. Bejelölte a megfelelő rubrikát, és postára adta a felbélyegzett válaszlevelet. Ezután öt hónapot töltött a világtól elzárva Rickkel meg a többiekkel egy esküdtszék tagjaként.

Egyikük sem volt felkészülve arra, hogy milyen ellentmondásosan fogadja majd a közvélemény az általuk meghozott ítéletet. Maya csak akkor tudta meg, miután véget ért az elkülönítésük, hogy az amerikaiak nyolcvannégy százaléka úgy gondolja, Bobby Nock ölte meg Jessica Silvert. Vagyis az amerikaiak nyolcvannégy százaléka úgy vélte, hogy Maya és Rick futni hagytak egy gyerekgyilkost.

Maya kétségbeesetten igyekezett még valamit találni, amiben a népesség nyolcvannégy százaléka egyetértett. Mint kiderült, az amerikaiaknak csak hetvenkilenc százaléka hitt istenben. Szerencsére abban legalább a kilencvennégy százalékuk hitt, hogy a holdra szállás tényleg megtörtént.

Rick volt az első az esküdtek közül, aki a közvélemény heves támadásának hatására visszatáncolt. Minden hírműsorba elment, hogy bocsánatot kérjen. Jessica Silver családjának bocsánatáért esedezett. Könyvet írt az átéltekről, amelyben azt állította, hogy helytelen ítéletük egyes-egyedül Maya hibája. Azzal vádolta Mayát, hogy erőnek erejével rábírta, hogy felmentsen egy olyan embert, akiről mélyen legbelül mindig is tudta, hogy gyilkos.

Az esküdtek közül néhányan Rick mellé álltak, bőszen hangoztatva, hogy megbánták a döntésüket. De a legtöbbjük, Mayához hasonlóan, csöndben maradt. Kivárták, hogy elüljön a vihar.

Maya néha még mindig azt kívánta, bárcsak a szemétbe hajította volna az esküdtszéki idézést, ahogyan egy normális ember tette volna.

– Az összes hírcsatorna, a CNN, a Fox és az MSNBC forgatni akar róla ‒ folytatta Rick. – Foglalkozni akar a témával a Hatvan perc és a többi magazinműsor közül is jó pár. Még szép, hogy műsort készítenek róla, miért is ne tennék, azok után, hogy mekkora felhajtás volt annak idején a per körül. És tekintettel arra, ami utána történt.

Maya az elmúlt években sokat beszélt a perről a szüleivel, a barátaival, akiknek a száma alaposan megcsappant, amióta híresség lett belőle. Egy sor terapeutával is megtárgyalta, nagy vonalakban beszámolt róla a cégtársainak, és néhány jellegtelen részletet pár ügyfelének is elmesélt. De az azóta eltelt tíz évben soha, egyetlenegyszer sem vitatta meg a nyilvánosság előtt.

– Nem fogok beszélni arról, ami történt ‒ vágta rá Maya. ‒ Se a CNN-nek, se a Hatvan percnek. Még neked sem. Kész, vége, befejeztem.

– Hallottál már a Murder Townról? ‒ kérdezte Rick.

– Nem.

– Egy podcast. Nagyon népszerű.

– Aha.

– Nyolcrészes dokusorozatot készítenek a Netflixnek. Nyolcszor hatvan perc. A podcast alapján.

Maya arra gondolt, hány órát vett el az életéből Jessica Silver ügye. Négy hónapig tartott a tárgyalás, utána három hétig vitatkoztak az ítéletről. Amíg el voltak zárva a külvilágtól, Maya életének minden ébren töltött órája a perről szólt. Eszébe jutott a lakosztálya az Omni Hotelben, ahol minden este nyugovóra tért, és olyan részletességgel volt képes felidézni a liliommintás tapétát és a bézs padlószőnyeg minden centiméterét, mintha a per még az alvással töltött idejét is felemésztette volna. Annak idején néha azzal szórakoztatta magát unalmában, hogy fejben számolt. A nap huszonnégy órája, heti hét napon, húsz héten át annyi, mint… Maya azóta is fejből tudta az eredményt.

– Mégis ki akar további nyolc órát szentelni az életéből arra, hogy újra felidézze, mi történt Jessica Silverrel? ‒ kérdezte Ricktől.

– Elég sokan. Köztük én is.

– Te is benne vagy a podcastban?

– Ez egy dokusorozat. Segítek a producereknek összehozni a társaságot. Mindannyiunkat. Mármint az esküdtszék tagjait.

Mayát a hányinger kerülgette.

– Megbeszélhetjük egymással, melyikünk mit gondol arról, mi történt ‒ folytatta Rick. ‒ Tudva azt, amit. Amit most már tudunk…

Rick elhallgatott, mintha máris kamerák előtt beszélnének.

– … Még mindig arra szavaznál, hogy Nock ártatlan?

Mayának hirtelen feltűnt, milyen sokan nyüzsögnek körülöttük a bíróság folyosóján. A sok-sok idegen, aki igazságért, feloldozásért vagy bosszúért zarándokolt el ide.

– Kösz, nem ‒ válaszolta Maya.

– A többiekkel már beszéltem. El fognak jönni.

– Mindenki?

– Carolina meghalt. Ha esetleg nem hallottad volna.

Maya nem hallott róla. Carolina Cancio a per idején is már a nyolcvanas éveiben járt. Maya mégis kissé elszégyellte magát, hogy nem tartotta vele a kapcsolatot azok után, amin keresztülmentek. A nap huszonnégy órája, heti hét napon, húsz héten át, az annyi, mint

Csakhogy Maya nem csak Carolinával, a többiekkel sem beszélt évek óta.

– Hogyan halt meg? Mikor?

– Rákban. Négy éve. Ezt mondta nekem a családja. Wayne pedig elhajtotta a producereket. Konkrétan azt mondta nekik, hogy „kurvára ki van zárva”.

Wayne Russel… Maya azon tűnődött, vajon sikerült-e egyáltalán a férfinak összeszednie magát. Remélte, hogy igen. De ha ma is ugyanaz az ember, akinek Maya az ítélethozatal végén látta, tényleg jobban teszi, ha távol tartja magát a műsortól.

– De a többiek ‒ folytatta Rick ‒, a többi esküdt… mind el fognak jönni.

– Remélem, jól fogjátok érezni magatokat.

– Azért jöttem, hogy megkérjelek, gyere el te is.

– Nem.

– Tévedtünk ‒ tette hozzá Rick.

Maya nem bírta elfojtani hirtelen kitörő haragját.

– Olvastam a könyvedet. Nyugodtan gyötörd csak magad, ha akarod, de engem hagyj ki belőle.

Néhány idegen feléjük pillantott, aztán gyorsan továbbsiettek.

– Egy lány meghalt ‒ kezdett bele Rick a már jól ismert monológba ‒, a gyilkosa pedig szabadlábon élhette tovább az életét, csak mert tévedtünk. Téged ez egyáltalán nem zavar? Tényleg semmit nem akarsz tenni azért, hogy valamiképp jóvátedd?

– Még ha azt is gondolnám, hogy Bobby bűnös, amit nem gondolok, akkor sem tehetünk semmit. Tovább kell lépnünk.

Rick körbenézett a bíróság folyosóján.

– Maya, ügyvéd lett belőled. Büntetőjogi ügyeket vállalsz. Ugyanabban az épületben dolgozol, ahol Bobby tárgyalása zajlott. A „továbblépés” nálad két emeletet jelent.

– Viszlát!

– Találtam valamit.

– Mit?

– Nyomoztam.

Maya nem volt meglepve. Ismerte annyira Ricket ‒ jobban, mint mások ‒, hogy tudja, milyen megszállottan tudott viselkedni. Ha valami a rögeszméjévé vált, különösen, ha ennek jogtalansághoz vagy igazságtalansághoz volt köze, nem bírt túllépni rajta. Ami viszont Jessica Silver ügyét illeti, Rick nem volt egyedül. Jessica Silver szüleinek, Lou-nak és Elaine-nek a vagyonát hárommilliárd dollárra becsülték. Sőt, mostanra talán már megduplázhatták, jutott Maya eszébe. Lou Silvernek jelentős ingatlantulajdonai voltak Los Angelesben. A legjobb nyomozók dolgoztak a lánya eltűnésének ügyén.

– Több tucat nyomozó dolgozott az ügyön ‒ jegyezte meg Maya. ‒ És az FBI. Újságírók szállták meg a várost a világ minden tájáról, magánnyomozók hada kutatott éjjel-nappal a család megbízásából, nem beszélve a rengeteg ügyvédről a vád és a védelem oldalán és a sok bloggerről meg az összeesküvés-elméletek hívőiről. Még YouTube-csatornájuk is van… és ‒ Maya elhallgatott. Nem engedhette meg magának, hogy újra beszippantsa az ügy. ‒ Nincs olyan bizonyíték, amit ne találtak volna még meg.

– Nos, én mégiscsak találtam valamit.

– Mit?

– Gyere el a forgatásra.

– Mit találtál?

Rick közelebb lépett Mayához. A nő az arcán érezte a férfi leheletét.

– Most még nem mondhatom el neked.

– Baromság.

– Bonyolult. Kényes dologról van szó… Figyelj, gyere el a felvételre, és ott mindenki előtt fel fogom tárni a cáfolhatatlan bizonyítékot, ami igazolja, hogy Bobby Nock ölte meg Jessica Silvert.

Maya Rick szemébe nézett. A tekintete szinte esdekelt. Maya látta, mennyire fontos a férfinak ez a dolog. Teljes szívéből hitte, hogy megbocsáthatatlan hibát követtek el.

Valóban Bobby Nock ölte-e meg Jessica Silvert? Maya nem tudta. Itt van a kutya elásva: hogy nem tudta. Ezért mentette fel. Nem azért, mert ártatlan volt, hanem mert nem állt rendelkezésre elég bizonyíték, hogy biztosan lehessen tudni. Jobb, ha tíz bűnös ússza meg a börtönt, érvelt Maya, mint hogy egy ártatlant tévedésből elítélnek. Rick talán őszintén hitt abban, hogy egyértelmű bizonyítékra bukkant. Maya azonban már rég feladta a reményt, hogy létezik ilyen. Tíz évébe került, hogy megtanuljon együtt élni a kétellyel. Ricknek is ugyanezt kell tennie, ha valaha is túl akar lépni a dolgon.

Volt idő, amikor Mayának fontos volt Rick. Nem lehet, hogy ez az arc most hányingert váltson ki belőle. Rick jó ember volt. Megérdemelte, hogy boldog legyen, erre pedig Jessica Silver halálának romjain esélye sem lehetett.

– Sok szerencsét! ‒ szólalt meg Maya halkan. ‒ Remélem, megkapod, amit ettől az egésztől remélsz. De én ebben nem veszek részt.

Hátat fordított Ricknek, és otthagyta.

Nem nézett vissza.

Az irodája a Cantwell & Myers ügyvédi iroda belvárosi épületében volt, a negyvenkettedik emeleten. A visszafogottan modern íróasztalt az asszisztense egy irodabútor-katalógusból választotta neki. Maya leült az asztalhoz, de nehezére esett a feladataira összpontosítani.

Az ablak felé fordult, és pillantása végigfutott Los Angeles új belvárosán, az ég felé törő, kecses felhőkarcolók során. Az épületek fele tíz évvel ezelőtt még nem állt. Vajon mennyi lehet közülük Lou Silver tulajdonában?

A kék ég Los Angeles felett örökkévalónak hatott, már-már időtlennek. Ugyanolyan színe volt ma, amilyen holnap lesz, és pontosan ugyanígy kéklett azon a tíz évvel ezelőtti délutánon is, amikor egy kamaszlány eltűnt. Csupán egyetlen mérföldre Maya irodájától. Az emberek előszeretettel mondogatták, hogy L.A.-ben nem számít az idő múlása, Maya azonban rájött, hogy épp ellenkezőleg: L.A. egy megváltoztathatatlanul égszínkék burokkal védett időkapszula.

– Ráérsz egy pillanatra?

Craig Rogers állt az ajtóban. Mérték után készült, tökéletes szabású, sötét színű öltönyt viselt. Rövidre nyírt haja a halántékánál már deresedett. Amikor Maya dolgozni kezdett neki, a férfi önéletrajzában kellett megnéznie, hány éves is lehet: a harminchoz vagy az ötvenhez járhat-e közelebb. Nem lehetett megállapítani. Végül rábukkant, mikor diplomázott Craig, és gyors fejszámolással kiderült, hogy ötvenhat éves.

Fiatal korában polgárjogi ügyvéd volt, egyike az élharcos fekete jogászoknak. A nyolcvanas években polgári pereket indítottak a Los Angeles-i rendőrkapitányság Rampart-részlegén szolgáló törvényszegő rendőrök ellen. A kilencvenes években Craig együtt dolgozott a Nemzeti Szövetség a Színes bőrűek Felemelkedéséért (NAACP) Jogvédő Alapítványával a Thomas kontra Los Angeles megye címet viselő perben. Mostanra pedig szenior cégtárs lett a Cantwell & Myers ügyvédi irodánál.

Eladta volna a lelkét? Talán. De nem adta olcsón. Összehasonlíthatatlanul nagyobb erőforrásokat szentelhetett az általa fontosnak tartott ügyeknek a Cantwell & Myersnél, mint bármikor korábban.

– Hát persze.

Craig becsukta az ajtót, és leült Mayával szemben. Ha a Belen Vasquez-ügyben eljáró ügyész megkerülte Mayát, és Craignek kínált alkut, Maya élve fogja elásni azt a seggfejt.

– Felvették a kapcsolatot a PR-osztályunkkal egy bizonyos Murder Town című műsor producerei.

Maya tudhatta volna, hogy Rick Leonardot nem lehet ilyen könnyen lerázni. Még szép, hogy bepróbálkozik a főnökénél.

– Nyolcrészes dokusorozatot forgatnak a Jessica Silver-ügyről ‒ válaszolta Maya. ‒ Azt akarják, hogy az összes egykori esküdt szerepeljen, engem is beleértve.

– Szóval már beszéltek veled?

Maya röviden elmesélte Craignek, hogy reggel összefutott Rickkel a bíróságon.

Craig arcán elégedettség tükröződött.

– Nahát, ez remek. Szerepelni fogsz, ugye?

– Nemet mondtam.

– Szabad tudnom, miért? ‒ kérdezte a férfi a homlokát ráncolva.

– Nem hinném, hogy bárhonnan is előkerülhet még számottevő „új bizonyíték”. Még akkor sem, ha Rick időközben amatőr detektívvé avanzsált. A tényeket egyenként számba vették a per során: a vérnyomokat, a DNS-t, a biztonsági kamerák felvételeit, a mobiltelefon-tornyok által rögzített adatokat, a kétértelmű SMS-eket… ‒ Maya ma is emlékezett mindenre. ‒ Az összes húst lerágták a csontokról.

– Azt hittem, soha nem került elő a holttest.

– Nem szó szerint értettem.

Craig hátradőlt a székében, mintha azt akarná sugallni, hogy ezeknek a „csontoknak” talán mégis lehet szó szerinti értelmük.

– Ki van zárva, hogy Rick Leonard megtalálta volna Jessica Silver holttestét ‒ mondta Maya.

– Mindegy, hogy valaki profi vagy amatőr, ha tíz éven át kutat… Én pontosan ezért javasolnám neked, hogy menj el a műsor felvételére.

– Hogy érted azt, hogy „javasolnád”?

– A te döntésed ‒ válaszolta Craig. Amit csak akkor mondanak az emberek, ha egyébként nem az. ‒ Azt csinálsz, amit akarsz. ‒ Amit csak akkor szokás mondani, ha épp az ellenkezője igaz. ‒ A cég melletted áll. ‒ Maya nagyon is tisztában volt azzal, hogy a Bobby Nock perében játszott esküdti szerepe miatt is döntött úgy a Cantwell & Myers, hogy alkalmazza. Hozzájárult ahhoz, hogy több ügyfele legyen? Még szép. Konkrétan ezzel reklámozta magát. Sok büntetőjogász korábban ügyészként dolgozott, Maya viszont minden idők egyik leghírhedtebb perében volt esküdt. Nem a másik oldal képviseletében volt tapasztalata, hanem konkrétan a tárgyalóterem másik oldalán ülte végig a pert. Ki tudhatta volna nála jobban, mi alapján hozza meg az ítéletét az esküdtszék? Ki ne akarná ügyvédnek maga mellé azt a nőt, akinek sikerült felmentetnie Bobby Nockot, akár bűnös az illető, akár nem?

Igaz, hogy az ítélet segített Mayának megcsípni ezt az állást. De nem az ítéletnek köszönhette, hogy az évfolyam tizenegyedik legjobb hallgatójaként végzett a kaliforniai Berkeley Egyetem jogi karán. Nem az ítéletnek köszönhetően sikerült előnyös alkukat kiharcolnia eddigi három tucat ügyfelének, azt a négyet pedig, akiknek az ügyéből végül bírósági per lett, felmentették. Nem az ítéletnek köszönhette, hogy három év után betársulhatott a cégbe. És mindazt követően, amit Maya az ítélet miatt volt kénytelen elszenvedni az évek során, arra végképp nem volt hajlandó, hogy az ítéletnek köszönhető kevéske jóért vezekeljen.

– Már így is mindenki azt gondolja, hogy Bobby Nock tette ‒ jegyezte meg Maya. ‒ Mit számít, mit fog Rick Lenoard ezredszerre is elmondani egy újabb tévéműsorban?

– Most már cégtárs vagy ‒ felelte Craig. ‒ Vagyis bármi, amit személyesen rólad állít, érinti a többi cégtársat is. A személyedet érintő efféle ügyekben száz százalékig melletted állunk. Ezért is bátorítanálak arra, hogy te is állj ki magadért.

Craignek bámulatos érzéke volt ahhoz, hogy úgy állítson be mindent, mintha Maya érdekét szolgálná. Valójában úgy értette, hogy a cégnek nem lenne előnyös, nem szeretné, ha foltot ejtene a hírnevén Maya szerepe, ha maga az ügy egy centet sem hozott a cég konyhájára.

– Az egy dolog, hogy elvi okokból egy évtizeden át kitartottam az álláspontom mellett ‒ mondta erre Maya. ‒ Az viszont már máshogy veszi ki magát, ha mint egy idióta, rögeszmésen ragaszkodom egy ostoba döntéshez még akkor is, ha a felszínre kerülő új bizonyíték alapján egyértelmű, hogy tévedtem.

– Mind törekszünk arra, hogy tanuljunk a hibáinkból, nem?

Őrjítő volt az egész. Ha Rick Leonardnak tényleg olyan bizonyíték került a birtokába, amely egyértelműen terhelő Bobby Nockra nézve, és Maya nyilvánosan bocsánatot kérne, PR-szempontból jobb helyzetben lenne, mint most. Vannak olyan védőügyvédek, akik makacsul kitartanak a védencük ártatlansága mellett, de Maya nem tartozott közéjük. Ő a bizonyítékok alapján ítélt, még akkor is, ha ennek következtében olykor megváltozott a véleménye. Ha ezek után bármikor besétál egy tárgyalóterembe, mindenki azt fogja gondolni róla, hogy egyenes ember. Nem kell mást tennie, mint beismerni, hogy tévedett, miután meghallgatta, milyen titokzatos új bizonyítékra bukkant Rick.

Maya nem szólt semmit, amikor Craig átadta neki a papírt a műsor felvételével kapcsolatos részletekkel. A forgatás egy hónap múlva kezdődött. Az esküdteket az Olive Streeten álló Omni Hotelbe hívták, hogy az évforduló alkalmából töltsenek el ott egy éjszakát. Ugyanabban a szállodában különítették őket el eredetileg a tárgyalás idejére.

Maya a beszélgetés alatt egyszer sem mondott igent a dologra. Csak bólintott, és Craiget hallgatva igyekezett elhessegetni a kellemetlen érzést: csapdába esett.

Craig végre felállt. Vetett egy pillantást Maya asztalára, és elfintorodott.

– Az ott Belen Vasquez férjének a feje?

Maya még korábban terítette ki a képeket az íróasztalára.

– Aha.

– Hallottam, hogy gondatlanságból elkövetett veszélyeztetés lesz a vége. Szép munka.

Miután Craig távozott, Maya ülve maradt a székében, és ujjaival végigsimított a borzalmas képek felszínén.

Vajon mit szólt volna hozzájuk tíz évvel ezelőtt? Az a karakán, naiv, huszonhat éves lány, aki életében először járt bíróságon, egészen más ember volt, tűnődött Maya. Olyasféle idegen, akivel egyszer régen találkozott egy buliban.

Megesett néha, hogy Mayát újra elöntötte a düh. Annyi emberre haragudhatott: a bíróra, aki túl sokáig tartotta őket elkülönítve, az ügyvédekre, akik manipulálták őket, a tévéműsorok vezetőire, akik hülyét csináltak belőlük. Legszívesebben a képükbe ordította volna, hogy nem ő ölte meg Jessica Silvert. Jessica arca örökre beivódott az emlékezetébe; bármelyik pillanatban újra előbukkanhatott. Ha Maya egy kávézóban állt sorba, egy szempillantás előtt maga előtt látta Jessica kék szemét, hamvas bőrét, ragyogó mosolyát. A gyönyörű fiatal lány világhírűvé vált arcát, akit mintha egyszerűen elnyelt volna a föld. Bárki is gyilkolta meg, megérdemelte, hogy az egész világ haragudjon rá, Mayát is beleértve.

Maya most, az íróasztalánál ülve, mégsem a gyilkosra haragudott. Nem, nem, Maya keserűségének okozója, az a személy, aki a leginkább tehetett arról, hogy ő ilyen helyzetbe került, a 272-es számú esküdt volt.

MÁSODIK FEJEZET

RICK

2009. MÁJUS 29.

– Hogy a faszba ne lehetne megúszni az esküdti kötelezettséget? ‒ fogalmazta meg a kérdést Rick Leonard lakótársa, Gil, aznap reggel a kétszobás lakásuk konyhájában.

Rick huszonnyolc éves doktori hallgató volt. Még soha nem hívták be esküdtnek, de emlékezett, hogy még gyerekkorában az apját egyszer igen. Meg néhány tanárát is, akik helyett addig helyettesítő tanárok tanítottak. Ha Rick őszinte akart lenni, az esküdti kötelezettség olyasvalaminek hangzott, mint ami a gazdagok problémája. Már önmagában az, hogy panaszkodott róla ‒ „Jaj, képzeld el, behívtak esküdtnek!” ‒, nagyon fellengzősen hangzott.

– Haver, ha meg akarod úszni az esküdti kötelezettséget, simán megteheted ‒ mondta neki Gil.

– Á, jobb, ha túlesek rajta ‒ vont vállat Rick.

Május volt, Rick éppen befejezte a félévét. Nyáron részmunkaidős kutatást végzett az egyik professzorának Brazíliaváros várostervezési kudarcáról, ami a kezelhetetlen favelák kialakulásához vezetett. Ráért. Ráadásul lehetőséget kapott arra, hogy valami jót is tegyen, bár ezt azért így nem fogalmazta volna meg Gilnek. Ráfért az igazságszolgáltatásra néhány olyan esküdt, aki komolyan veszi a dolgát. Márpedig Rick minden hibája ellenére az a fajta srác volt, aki komolyan veszi az esküdti szerepet.

Rick megigazította kék zakóját karcsú vállán.

– Egy nap lesz az egész, legfeljebb kettő, és túl leszek rajta. Mi baj történhetne?

Rick egy csomó ácsorgó újságírót látott a Clara Shortridge Foltz Büntetőjogi Központ épülete előtt. Arra gondolt, errefelé mindennapos a riporterek és operatőrök látványa. Azért vannak itt, hogy tudósítsanak a gyorshajtás miatt berendelt filmsztárok meg a kábítószer-birtoklásért járó büntetést közmunkával megváltani akaró DJ-k ügyeiről. Később, ahogy a napokból hetek, a hetekből hónapok lettek, Rick elszégyellte magát; hogy nem jutott előbb eszébe a riportereket a Jessica Silver meggyilkolásával vádolt Bobby Nock perével összekötni? Mégis mi másért lettek volna ott?

Rick pár perccel reggel kilenc előtt lépett az esküdtek várótermébe. Az egyenruhás bírósági ügyintéző kikereste a nevét egy listán, és egy cédulát nyomott a kezébe. A papírdarabon az új személyazonossága állt: 158-as számú esküdt.

– Biztonsági okokból és a magánélete védelmében az itt-tartózkodása alatt mindvégig kizárólag az esküdti sorszámán fogják szólítani. Megértette?

– Rendben.

– Tehát nem használhat valódi neveket. Se velünk, se a többiekkel.

– A többiekkel?

– A többi esküdttel. ‒ Az ügyintéző ezután máris a sorban következő esküdt felé fordult.

Rick leült, és végignézett a vele együtt várakozó néhány tucat emberen. Végigmérte az öltözéküket, a náluk lévő magazinokat, újságokat, rejtvénygyűjteményeket és pár embernél lévő néhány kötet puha kötésű krimit.

Hogy a faszba ne lehetne megúszni az esküdti kötelezettséget? ‒ jutott eszébe.

Vajon kik hozakodnának elő a jelenlévők közül mindenféle üres kifogással, hogy megússzák a szolgálatot? – tűnődött Rick. Kisgyerek, ápolásra szoruló szülő, anyagi nehézség, mentális problémák… Ezek közül bármelyik elégséges indok volt ahhoz, hogy hazaküldjék az embert. Csak eskü alatt kell vallani egy bíró előtt, hogy ez az igazság. Aligha fogja ellenőrizni a bíróság.

Csak hazudni kell hozzá.

Ami azt jelentette, hogy akik maradtak, azok becsületesek voltak.

Egy fehér bőrű lány ült le a Rick melletti székre. A haja rövid és sötét volt, a vonásai finomak, ami miatt Rick először sokkal fiatalabbnak nézte magánál, de a lány magabiztos fellépését látva aztán rájött, hogy valószínűleg egyidősek. Sötétkék szoknyát és elegáns, világos színű blúzt viselt. Az esküdtek nagy része farmerben volt, és még az ingét sem tűrte be, de a lány ugyanolyan gondosan kiöltözött, mint Rick.

Rick legszívesebben odaköszönt volna neki, de aztán mit mondjon? Ezzel mindig gondban volt.

Szótlanul ültek egymás mellett, majd a lány felhörpintette a kávéját, és a papírpoharat Rick pohara mellé tette a padlóra.

Rick felpattant, és a lányhoz fordult.

– Végeztél?

A lány egy pillanatig mintha nem értette volna, miről beszél.

– Ja… igen.

Rick felvette a földről mindkét poharat, és bedobta a szelektív kukába.

– Kedves tőled ‒ mondta neki a lány, miután visszaült a helyére.

Rick a falra függesztett szabályzatra mutatott, amelyen másodikként szerepelt, hogy „Kérjük, gondoskodjon a hulladék szelektív hulladékgyűjtőkben való elhelyezéséről”.

– Csak betartom a szabályokat.

A lány alaposan végigmérte Ricket, a vászonnadrágját, a vasalt ingét.

– Ha jól sejtem, nem vagy az a lázadó típus.

A lány felemelte a hátizsákját, és az ölébe tette. Rick észrevette az egyik zsebre tűzött obamás választási kampányjelvényt. Négyzet alakú volt, piros, fehér és kék színnel szerepelt rajta a R-E-M-É-N-Y felirat. Rick is felemelte a saját hátizsákját, aminek az elejére ugyanolyan jelvény volt tűzve.

– Már négy hónapja beiktatták ‒ jegyezte meg a lány mosolyogva. ‒ Gondolom, ideje levenni őket. ‒ Gyönyörű volt a mosolya.

– Ne dobd el! Jól jön majd három év múlva.

– Jézusom, képes lennél még egyszer végigcsinálni?

– Aha. Képes. ‒ Rick máris úgy érezte, mintha a lány kínos őszinteségre késztetné. ‒ Te is önkénteskedtél a kampányában?

– Házról házra jártam Pennsylvaniában hétvégente. Akkoriban New Yorkban éltem.

– Én Nevadában. Mármint ott kopogtattam be a lakásokba. Én ott éltem.

– Hölgyeim és uraim ‒ szólalt meg fennhangon az ügyintéző. ‒ Köszönjük a Los Angeles városáért vállalt szolgálatukat. Kérem, szíveskedjenek figyelmesen megtekinteni ezt az esküdti kötelezettségüket bemutató rövid videofilmet.

A férfi azzal előhúzott egy görgős fekete fémállványt a terem sarkából, rajta egy ősrégi tévével. Nagy nehezen bekapcsolta, bosszúsan nyomkodva hüvelykujjaival a távirányítót. Nagy sokára megjelent a képernyőn Sam Waterston színész arca.

– Hát ez most… váratlanul ért ‒ szólalt meg Rick.

– Ez nem az a srác… az Esküdt ellenségekből? ‒ kérdezte a lány.

– Üdv! ‒ szólalt meg Sam Waterston a tévében. ‒ Köszöntök mindenkit esküdti szolgálatán!

Rick és a lány végignézték a tízperces videót, amelyben a színész elmagyarázta, milyen fontos kötelezettségekkel jár esküdti feladatuk. Tájékoztatta őket arról, hogy nem minden ország biztosít esküdtszéket a vádlottaknak, és ez egyáltalán nem általános jelenség a világ demokratikus államaiban. Franciaországban és Japánban például bírók állapítják meg a vádlott bűnösségét. Németországban egy bíróból és két, politikai alapon kijelölt segédből álló háromszemélyes csapat játssza ugyanezt a szerepet. Az esküdtszék tette egyedülállóvá a mi igazságszolgáltatási rendszerünket, elidegeníthetetlen része az amerikai öntudatnak. Állampolgári kötelességünk gyakorlásának egyik legnemesebb formája, ha valaki esküdtként szolgál egy perben.

Rick igyekezett leplezni a lány előtt, hogy ez mély benyomást tett rá.

Miután a film véget ért, az ügyintéző egyenként magához rendelte az esküdteket, és beosztotta őket a tárgyalótermekbe.

– 110-es számú esküdt! Kérem, fáradjon az asztalhoz! ‒ Az idősebb, kínai fickó egy szót sem szólt, amikor beosztották a 201-es számú tárgyalóterembe.

– Szerinted miért csinálja? ‒ kérdezte a lány, állával a 110-es esküdt felé bökve, amint az kicsoszogott az ajtón.

– Mármint mit? ‒ kérdezett vissza Rick.

– Miért vállalta el, hogy esküdt lesz? Könnyen ki lehet bújni alóla. Aki nem talált magának valami kifogást, annak biztosan jó oka van, miért vállalta el.

– Nem is tudom… Talán mert kötelességüknek érzik.

A lány elgondolkodva végigmérte az idős kínait.

– Vagy… mert hivatásos bankrabló. Még soha nem kapták el. Szereti feszegetni a határait, cukkolni a rendőrséget. Egyre veszélyesebb akciókat hajt végre. Szóval amikor behívták esküdtnek, nem bírt ellenállni a kísértésnek, hogy eljöjjön a bíróságra, ha már vádlottként úgysem fogja megismerni soha.

– Az is lehet, hogy valamelyik korábbi tettestársa perében lesz esküdt. Talán az egészet ő eszelte ki.

– Hát az nem lenne valami jó terv.

– Miért nem?

– Elég kicsi a valószínűsége annak, hogy pontosan arra a perre osszanak be, amire kerülni akarsz…

– Vagy úgy. Most már értem, miért vagy itt ‒ mondta erre Rick.

– Miért?

– Mert rablást tervezel.

A lány hátradöntötte a fejét, és mély, gurgulázó nevetést hallatott. Páran a körülöttük ülők közül felé fordultak.

Ricknek nagyon tetszett a nevetése. Kis híján megkérdezte tőle, hogy hívják, de aztán eszébe jutott, hogy ez tilos. Néhány perccel később a hivatalnok a 111-es esküdtet szólította, és be is osztotta a bosszús képet vágó fehér fickót a kirendelt tárgyalóterembe. Rick és a lány arra jutottak, a pasas azért jött el, hogy ne kelljen bemennie a munkahelyére, amit utál, és így nyugodtan elolvashatja a Sports Illustrated magazinját.

A délelőtt hátralévő részében folytatták ugyanezt a játékot: megpróbálták kitalálni, miféle emberek lehetnek az egyenként szólított esküdtek, és hogy miért akartak esküdtek lenni. A lány szellemes volt. Ami még meglepőbb, hogy Rick saját magát is szellemesnek találta, ami nem esett meg túl gyakran. Azon töprengett, hogyan hívhatná el ebédelni a lányt, amikor a hivatalnok a 158-as esküdtet szólította.

– Én jövök ‒ szólalt meg Rick.

– Sok szerencsét az igazságszolgáltatással!

– 158-as számú esküdt! ‒ dörmögte a hivatalnok.

– Sok szerencsét a rablással! ‒ válaszolta Rick, felállt, és elballagott.

A fenébe is, bárcsak megkérdezte volna a nevét!

Húsz perccel később Rick rádöbbent, hogy nagy pácba került. Nyolc másik esküdtjelölttel együtt kapott egy fekete tollat meg egy tizenkét oldalas kérdőívet, több száz kérdéssel. Már a legelsőből nyilvánvalóvá vált számára, miről van szó: „Találkozott valaha személyesen Robert Nockkal, vagy van bármiféle köze hozzá?”

A rohadt életbe! Csak nem a Jessica Silver-ügyhöz akarják esküdtnek választani?

Találkozott valaha személyesen Jessica Silverrel, vagy van bármiféle köze hozzá?

Rick nagyjából tudta, hogy néz ki Jessica Silver. Gillel ugyan nem volt tévéjük, de több tucatszor látta a lány arcát valamelyik tévén a Mohawk Bendben és máshol, ahová eljárt, ha nem akart otthon lenni. Jessica Silver ugyanúgy nézett ki, mint az összes többi csinos fehér lány, akiknek az eltűnéséről a híradásokban tudósítottak: szőke volt, kék szemű, mosolygós, vagyis maga a megtestesült ártatlanság. Könnyedén lehetett volna kertvárosi szülők szeme fénye, akik tipikusan az ilyen hírműsorok célcsoportja voltak. Ők voltak az igazi áldozatai ezeknek a műsoroknak, amelyek csak azért léteztek, hogy ráijesszenek a kényelmes életet élő, rendes emberekre, és elhitessék velük, hogy rendezett életüket örökös veszély fenyegeti. Nem számított, mennyire elhanyagolható valójában a valószínűsége annak, hogy egy jó környéken élő, gazdag család fehér gyerekét csak úgy meggyilkolják. Ezek a hírműsorok soha nem tettek említést arról, hogy egy Jessica Silverhez hasonló kamasznak nagyobb az esélye arra, hogy belecsap a villám. Ahelyett, hogy elmagyarázták volna, mennyire ritkán történik ilyesmi, mindig ugyanazt sugallták a híradások: Veled is megtörténhet. Minden órában leadták ugyanezt az üzenetet: A te gyerekeddel is megtörténhet.

Találkozott Rick valaha Bobby Nockkal vagy Jessica Silverrel? Nem. De azt tudta, hogy Jessica Silver fehér és gazdag, Bobby Nock pedig fekete és szegény, és hogy elevenen fogják felfalni.

Ez az a pont, amikor akinek egy csepp esze van, hazudik, bejelöl valamilyen rossz választ a nyomtatványon, és szépen hazamegy. Eleget tenni az esküdti kötelességnek egy dolog, Bobby Nock pere viszont egészen más. Ha Ricket kiválasztják esküdtnek, heteket fog itt tölteni. Lehet, hogy a nyár felét. Valóban ezt akarja? Annyi mindent hazudhatott volna: beleírhatta volna a kérdőívbe, hogy egy ismerősét meggyilkolták, vagy hogy annyira gyűlöli a zsarukat, hogy egy szavukat se volt képes elhinni. Vagy egyszerűen csak írhatott volna valami baromságot, amiből úgy tűnik: őrült.

Rick végignézett a kérdéseken, majd sóhajtva megállapította, hogy képtelen lenne hazugságot válaszolni rájuk.

Francba!

Kilencven perccel később Ricket beterelték egy tárgyalóterembe. A bíró azt mondta neki, üljön le az esküdteknek fenntartott székek egyikére, és a védőügyvéd meg az ügyész egyenként végignézték a kérdésekre adott válaszait. Rick meglepetten vette észre, hogy a vádlottak padján egy fiatal fekete srác ül. Ő lenne Bobby Nock?

Rick életében először alaposan végigmérte. Úgy nézett ki, mint egy kamasz fiú. Biztos, hogy fiatalabb volt, mint Rick, nemcsak mert lötyögött rajta az öltönye, hanem mert szörnyen vézna volt. Leszegett fejjel bámulta összekulcsolt két kezét. Ez a srác lenne a gyilkos?

A bíró kopaszodó, fehér fickó volt, szinte suttogva beszélt, Ricknek hegyeznie kellett a fülét, hogy hallja. Elmagyarázta neki, hogy valami voir dire nevű dolgot fognak csináltatni vele.

– Ófrancia kifejezés ‒ magyarázta a bíró ‒, és olyasmit jelent: „az igazat mondani”. ‒ Az ügyész és a védőügyvéd felváltva kérdéseket tesznek fel neki a kérdőívben feltüntetett válaszaival kapcsolatban.

Az ügyész egy Ted Morningstar nevű nagydarab fickó volt, nagy tokával. Áradt belőle a nehezen megszerzett tapasztalatból fakadó arrogancia. Megkérdezte Ricktől, tud-e bármiféle okról, ami miatt ne lehetne elfogulatlan az üggyel szemben, Rick pedig nemmel felelt. Az ügyész azt is megkérdezte, van-e már kialakult véleménye a vádlott bűnösségével kapcsolatban, és Rick erre őszintén azt válaszolta, hogy nincs.

Persze nem volt vak. Négy fekete személy tartózkodott a tárgyalóteremben: a vádlott, Bobby Nock, az ügyész segédje, egy nő, aki szótlanul böngészte a kérdőíveket az ügyész asztalánál, a biztonságért felelő egyenruhás rendőr és Rick.

Mit tudott a vádlottról? Csak azt, hogy mindketten Los Angelesben élő fekete férfiak. Ha az ügyvédek ebből arra a következtetésre jutottak, hogy Rick nem lehet elfogulatlan, az az ő bajuk. Rick Bobbyra bámult. A srác arcáról semmit se lehetett leolvasni. Mintha egy régi tévé képernyőjét nézte volna.

Morningstar továbbra is óvatosan kerülgette azt a kérdést, amelyről Rick tudta, hogy szíve szerint neki szegezné. Olyan kérdés volt ez, amelyet az ebben a tárgyalóteremben és megannyi ehhez hasonlóban lezajlott perek hagytak örökül maguk után.

Maga, Rick Leonard, fekete férfi létére képes figyelmen kívül hagyni azt a tényt, hogy Bobby Nock, akit egy fehér lány meggyilkolásával vádolnak, szintén fekete férfi?

Maga, Rick Leonard, képes figyelmen kívül hagyni ezt a szarságot?

Rick mindennél jobban vágyott arra, hogy az ügyész végre kibökje. De tudta, hogy nem fogja kimondani.

Pamela Gibson, Nock védőügyvédje sovány, csontos nő volt, fiatalabb az ügyésznél. Úgy vágott át a tárgyalótermen, mint egy rutinos atléta. Míg az ügyész hangvétele leginkább azt sugallta, hogy „Mind nagyon jól tudjuk, valójában miről szól ez az egész, nem igaz?”, a nőé inkább azt, hogy „Honnan is tudhatnánk, mi az igazság?” Miután Morningstar végzett, a védelem dolga volt óvatosan megkerülni a kérdést, hogyan lehetséges az, hogy a „színesbőrűsége” nem fogja befolyásolni az ítélet meghozatalában.

Maga, Rick Leonard, jóhiszeműséget fog tanúsítani Bobby Nockkal szemben, csak mert mindketten… Szóval érti, ugye?

A negyvenöt percen át tartó faggatás során Rick csak egyetlenegyszer nézett Bobby Nock szemébe. Gibson arra kérte Ricket, sorolja fel azokat az ismerőseit, akik erőszakos bűncselekmények áldozatai lettek ‒ nem volt hosszú a lista ‒, és amikor Rick megemlítette, hogy az édesanyját megtámadták és kirabolták az utcán, még amikor ő kilencéves volt, Bobby Nock egyenesen a szemébe nézett.

– De ez igazából nem volt erőszakos bűncselekmény ‒ helyesbített Rick. ‒ A srác egyszerűen csak letépte anyám táskáját, és elszaladt vele. ‒ Rick ezután a szemébe nézett a halálra vált Bobbynak, akiről mindenki azt gondolta, hogy meggyilkolt egy kamasz lányt. Mi tükröződött ebben a tekintetben? Vajon segítségért esdeklett, vagy jelzett valamit? Segítenél kijutnom innen?

Ricknek fogalma sem volt, de mint rádöbbent, nem is érdekelte. Csak azok hitték, hogy van bennük bármiféle közös Bobby Nockkal, akik egyikőjüket sem ismerték. Rick komolyan gondolta, amit az ügyvédeknek mondott. Igazságos lesz a perben. Pártatlan. A bizonyítékok alapján fog ítélni, bármire is mutassanak.

– 158-as számú esküdt ‒ hallotta meg hirtelen a bíró hangját. ‒ Beválasztották az esküdtek közé.

A bíró figyelmeztette Ricket, hogy soha ne használja a valódi nevét a bíróságon, és semmiféleképpen ne áruljon el magáról a többi esküdtnek olyasmit, ami alapján beazonosíthatják. Minden reggel nyolckor meg kell jelennie a bíróságon, és délután ötkor mehet majd haza. Szigorúan tilos az üggyel kapcsolatos híreket olvasnia, és a bíróságon kívül sehol máshol nem beszélhet az ügyről senkivel: se a családjával, se a barátaival, se a kíváncsiskodó újságírókkal. A bíróság semmilyen körülmények között nem fogja nyilvánosságra hozni a személyazonosságát ‒ megvan a bevett eljárás arra, hogy mindennap biztonságban eljuttassák a bíróságra, és hazaszállítsák onnan ‒, így Ricknek nem kell aggódnia amiatt, hogy zaklatni fogják, vagy meg akarnák félemlíteni.

A bíró megkérdezte Ricktől, hogy megértette-e az elhangzottakat.

– Igen, uram ‒ felelte, és ezzel véget is ért a kiválasztása.

A teremőr átkísérte Ricket az esküdtek termébe. Csak egyvalaki volt ott, egy idősebb, legalább nyolcvanéves nő üldögélt magában. Rick odament hozzá, és bemutatkozott.

– A 158-as számú esküdt vagyok ‒ mondta.

– Én a 106-os ‒ felelte vaskos spanyol akcentussal.

Sötét színű, bő szárú nadrágot viselt, és hosszú ujjú, élénk színű felsőt. Fekete vászontáska hevert a lábánál, rajta fehér betűkkel ez a felirat: TAROTHÁZ.

– Maga jós? ‒ kérdezte Rick, mire a 106-os számú esküdt úgy nézett rá, mint egy őrültre.

– Nem.

Rick a nő táskájára mutatott.

– A Tarotház a Sunseten van, nem? Jártam már arrafelé. Jósdának tűnt.

A nő elszontyolodott.

– Semmit sem lenne szabad tudnunk egymásról.

– Igen, tudom, de nem a nevét kérdeztem, csak… ‒ Rick elhallgatott. Nem akarta kellemetlen helyzetbe hozni az idős nőt.

Néhány székkel távolabb leült.

– Nem hiszek a végzetben ‒ jegyezte meg a nő, és belemerült a Sudoku-könyvébe.

A nap vége felé egyszer csak kinyílt az ajtó, és a teremőr bevezette a harmadik esküdtet az új otthonába. Rick elnevette magát. Ahogy a lány is.

– Elég kicsi volt a valószínűsége… ‒ szólalt meg Rick.

– Na, mit szólsz? ‒ kérdezte a lány. ‒ Vajon ez is az ördögi tervem része?

A 106-os számú esküdt gyanakodva méregette Ricket és a lányt.

– Maguk ismerik egymást? ‒ kérdezte.

– Régi barátok vagyunk ‒ felelte Rick, mire a 106-os esküdt riadt arcot vágott.

– A régi ez esetben a ma reggelt jelenti ‒ magyarázta a lány.

Rick felé fordult, és kinyújtotta a kezét.

– A nevem Ri… ‒ elhallgatott. ‒ Bocs.

– Komolyan tartanunk kell magunkat ezekhez a szabályokhoz? Tényleg nem szabad elárulnunk a valódi nevünket?

Rick őszintén hitt ottlétük okában, és ha ehhez az kell, hogy betartson pár idegesítő szabályt, hát legyen. Ennyit igazán megérdemelt az igazság.

– Én vagyok a 158-as ‒ tette hozzá.

– Örülök, hogy megismerhetlek. ‒ A lány kezet fogott vele. Rick selymesnek érezte az ujjait. ‒ Én a 272-es esküdt vagyok.

HARMADIK FEJEZET

R-E-M-É-N-Y

NAPJAINKBAN

– Maya Seale vagyok ‒ mutatkozott be Maya a produkciós asszisztensnek az Omni Hotel halljában. ‒ A 272-es esküdt.

– Jaj, hát persze! ‒ vágta rá a lelkes asszisztens anélkül, hogy egy pillantást is vetett volna a hóna alá szorított felírótáblára. ‒ Mind annyira izgatottak vagyunk, hogy eljöttél! Shannon vagyok.

Maya körbepillantott a hallon. Szerda volt, késő délelőtt, Rick pont egy hónappal korábban bukkant fel a bíróságon. Tíz évvel ezelőtt még más képek lógtak a szálloda falán. Megváltozott a személyzet egyenruhája meg a berendezés is, igaz, mindkettő ugyanazt az időtlen és jellegtelen hotelstílust képviselte; hasonlót találni a világ bármely városának bármelyik szállodájában. Ugyanannyira semmitmondó, csak épp más árnyalatban. Mayának nem esett nehezére tíz éven át elkerülni ezt a helyet.

Shannon a liftek felé bökött.

– Mi lenne, ha felvinnélek a szobádba, hogy kényelembe helyezd magad? A műsorvezetők külön-külön fognak egyénit készíteni veletek. Ma és holnap reggel.

– Egyénit?

– Interjúkat. Négyszemközt. Csak a műsorvezetők lesznek ott, meg te.

– Vagyis hatszemközt.

Shannon olyan képet vágott, mintha azon agyalna, hibázott-e valahol.

– Úgy látom… ‒ A jegyzeteibe pillantott. ‒ A te egyénid reggel lesz. Akivel épp nem készül interjú, azt szívesen látjuk az étteremben, egy baráti hangulatú összejövetelre. A hátsó termet foglaltuk le. Holnap vesszük fel a hivatalos újraszavazást.

– A többiek itt vannak már?

Shannon bólintott.

– Rick Leonard is?

Nos, ennyit arról, hogy Mayát nem érdekli az egész. Pontosan húsz másodpercbe telt elárulnia nemcsak azt, hogy feszült, hanem azt is, miért. Egyébként meg miért kellene törődnie azzal, mit gondol az idegeskedéséről egy asszisztens?

Shannon viszont a jelek szerint elsiklott a kérdés jelentősége fölött.

– Azt hiszem, ő még nincs itt.

Miután Rick felbukkant a bíróságon, Maya alaposan utánanézett az interneten, de semmilyen információt nem talált róla a közelmúltból. Se a munkájáról, se arról, hol dolgozott vagy hol élt. Egyetlen közösségimédia-oldalon se találta meg.

Az internet csak régi fotókat dobott fel. Régi sérelmeket, amelyeket Rick Maya fejéhez vágott. Miután megnézett pár gyenge felbontású videofelvételt a YouTube-on olyan régi interjúkból, amelyeket a könyve megjelenésekor készítettek Rickkel, Mayába újra belehasított a fájdalom amiatt, amit Rick róla és a többi esküdtről mondott.

– Mikor fogom tudni megismerni Rick új bizonyítékát? Fontos, hogy még azelőtt meg tudjam vizsgálni, mielőtt kérdeznének róla.

– Csak annyit tudok, hogy Rick azt szeretné, ha vele készítenénk az utolsó interjút. Akkor fogjátok majd hallani mindannyian, amit mondani akar, mielőtt még újra szavaznátok.

Maya az órájára pillantott. Hosszú lesz ez a nap.

Shannon elővett egy szobakártyát egy mappából, és Maya kezébe nyomta.

– Úgy örülünk, hogy eljöttél.

A 1208-as szoba pontosan ugyanúgy nézett ki, mint tíz évvel ezelőtt. Ugyanazok a festmények lógtak a falon, ugyanaz volt az íróasztal, a székek, még a dohányzóasztal is ugyanúgy festett, mint azok a bútorok, amelyeket Maya öt hónapon át éjjel-nappal látott. Eszébe jutott, hogy így érezheti magát egy szökött állatkerti állat, miután visszakerül a ketrecbe.

Végigment a jól ismert mintájú padlószőnyegen. Megérintette a székek polírozott felületét. Végigmérte a falon lógó, buja angol vidéket ábrázoló tájképeket. Annak idején elképzelte, ahogy keresztülrohan a réteken. Elképzelte, hogy a szabadban van, a szellő cirógatja az arcát. Bárhol, akárhol, csak nem itt… akkor és most újra.

Maya ösztönösen megszorította a kezében tartott szobakártyát. Most bármikor távozhatott, nem úgy, mint legutóbb.

– Elég király, ugye? ‒ kérdezte Shannon. ‒ Nagyon fontos, hogy minden részlet stimmeljen a műsorban, hogy minden hiteles legyen.

Maya végigsimított az íróasztalon. A fa fényesen csillogott a polírozástól, de valami nem stimmelt vele. Túl sima volt a felülete. Maya azt a mélyedést kereste, amit egy hosszú, kínzó éjszakán vájt az asztalba egy tollal. Sehol sem látta.

– Találtunk olyan szállodai beszállítókat, amelyeknek még volt raktáron ezekből a bútorokból ‒ magyarázta Shannon. ‒ Múlt héten hozattuk ide a cuccokat.

– Ezek másolatok? ‒ Maya ujjai a vastag bőrmappát érintették az asztalon.

– Ugyanaz a modell, ugyanaz a gyártó, ugyanabból az évből. Egy atlantai hotelből hozattuk ide.

Maya egy olyan szobában állt, amely a régi élete képmása volt.

Pontosan ugyanúgy rendezték be, ahogy tíz évvel ezelőtt festett. Az egyik kisasztalon gyümölcs- és csokoládékosár állt egy üdvözlőkártyával, amire azt írták: „Köszönjük, hogy eljött”. Aláírásként „Murder Town” szerepelt.

Maya észrevett valamit a kosár mellett. Hátrahőkölt a meglepetéstől.

Egy négyzet alakú kis jelvény hevert az asztalon, R-E-M-É-N-Y feliratának piros, fehér és kék betűi elmosódtak.

– Mi a franc ez?

Shannon a hálószobába sietett, de miután észrevette, mit néz Maya, megnyugodott.

– Ez a tied volt, ugye? Arra gondoltunk, vicces emlékeztető lenne.

– Volt egy ilyenem a hátizsákomon ‒ mondta Maya.

– Igen! Abszolút emlékszem rá, láttam, amikor elhagytátok a tárgyalótermet az ítélethirdetés után. Az a kép, ahogy mind a tizenketten kisétáltok… Az a szar konkrétan ikonikus. ‒ Shannon elharapta a mondatot. ‒ Bocs.

Maya nem tudta levenni a szemét a jelvényről.

– Még mindig megvan. Mármint a sajátom.

– Bocs, hogy azt mondtam rá, hogy szar.

– Ezt az internetről szereztétek?

– Az eBayről. Most már keresik a gyűjtők. Ötven dollárt fizettünk érte.

Életének egykori tárgyai mára gyűjtői darabokká redukálódtak, fogalmazta meg magának Maya. Az emlékeiből emléktárgyak lettek. Árucikké váltak, amit bedobozoltak, és jelentős haszonnal adtak túl rajta.

A gondolattól kirázta a hideg.

De hát nem lett ő is cinkossá azzal, hogy eljött? Kiárusította a múltját, legalábbis a múltjának azt a részét, ami bárkit is érdekelt, és ami másvalaki tragédiájához fűzte. Szörnyülködve nézte, ahogy az évek alatt mások vagyonokat kerestek ezzel. A tévécsatornák, az életrajzírók, a „bennfentes” újságírók… Hányan gazdagodtak meg Jessica Silver halálából? A New York Times riportere Jessica halálát a nők ellen elkövetett erőszak országos szintű terjedésének szempontjából vizsgálta a könyvében, amiért kétmillió dolláros előleget fizetett neki a kiadó. Ugyan ki kételkedett volna abban, hogy a riporter csak jót akart? És ki ne irigyelné a nő új Cobble Hill-i házát? És mi van azzal a hírneves dokumentumfilmessel, aki az HBO-nak készített hatrészes sorozatában rendkívüli alapossággal mutatta be azt is, hogy milyen régóta jellemző a Los Angeles-i rendőrségre a faji alapú megkülönböztetés? Biztos, hogy az elvei vezérelték, és nem a sorozatért kapott két Emmy-díj lebegett a szeme előtt, valamint a biztos tudat, hogy még több megbízást kap majd a produkciós cége. Nem volt a világon olyan igaz ügy, amit ne lehetett volna pénzre váltani.

Maya egytől egyig sírrablónak tartotta ezeket az embereket. Ám most, az egykori élete tévés változatában állva azon tűnődött, vajon miben különb náluk. Nem sokat könnyített a lelkén, hogy a szereplésért kapott tiszteletdíját titokban jótékonysági célra ajánlotta fel. Jelentett bármit is a tenyerében tartott, már megfakult jelvény? Ha igen, ezt: a jó szándék, ami fiatal korában vezérelte, még a semminél is kevesebbet ért. Arra emlékeztette, mennyire veszélyes, ha az ember jobbnak hiszi magát, mint amilyen valójában. Azzal, hogy a jelvény megmenekült az enyészettől, olyasféle kuriózummá lett, mint a