Dosztojevszkij
Bűn és bűnhődés

Fordította

Szabó Endre

Szerkesztő:

Lukács Krisztián Zoltán

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: PairDime Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Szeged, 2020

ISBN: 978-615-6123-25-1

PairDime Könyvek

www.pairdime.com

ELSŐ RÉSZ

I.

Julius elején, egy rendkívül forró napon, estefelé egy fiatal ember jött le az utczára ötödik emeleti kis szobájából, a melyet az sz-i sikátorban bérelt; lassan, tétovázva indult el a k-i híd felé.

Szerencsésen sikerült neki kikerülni, hogy a lépcsőn háziasszonyával találkozzék. Szobácskája egy ötemeletes ház padlás-szobája volt s inkább hasonlított valami kamarához, mint lakóhelyhez. A háziasszony, a kitől a szobát bérelte, egy emelettel lejebb, külön lakosztályban lakott s a fiatal ember valahányszor ki akart menni, kénytelen volt mindig a háziasszony konyhája előtt elhaladni, melynek ajtaja rendesen széltére ki volt nyitva a lépcső felé. S a fiatal emberen mindannyiszor, valahányszor arra elhaladt, valami beteges, bátortalant érzés vett erőt, a mely miatt röstelte magát és sokat évődött magában. A háziasszony előtt kellett elhaladnia, holott félt vele találkozni. Nem mintha olyan gyáva vagy zárkózott lett volna, - sőt ellenkezőleg; de egy idő óta oly kuszált és komor kedélyü volt, mintha hipochondria bántotta volna. Annyira visszavonult s úgy elzárkózott mindenkitől, hogy másokkal sem akart találkozni, nemcsak háziasszonyával. A szegénység átka verte meg, de utóbbi időben nyomasztó helyzete már nem bántotta annyira. Mindennapi foglalkozásaival nem gondolt s végképpen abbanhagyta azokat. Semmiféle háziasszonytól nem félt ő valójában, akármit gondolt is az ő felőle. Hanem megállni a lépcsőn, hallgatni azokat a hiábavalóságokat, a mindennapi pletykát, melyhez neki semmi köze, hallgatni azokat a szemrehányásokat, fenyegetéseket, panaszokat a bérhátralék miatt, aztán mentegetőzni, engedelmet kérni, hazudozni, - nem, már akkor inkább lelopakodik valahogy macska módjára a lépcsőn s eltűnik, hogy senki se lássa meg.

De ezúttal attól való félelme, hogy gazdasszonyával találkozhatik, még akkor is megremegtette, mikor az utczára kiért.

- Mit évődöm én és ugyan mitől félek ilyen időtájban? - gondolta elmosolyodva. - Hm!... igen... minden ott van az embernek a kezében s ha valamit elszalaszt az orra elől, az csak a gyávasága folytán történik... ez sarkalatos igazság... Érdekes tudni, hogy mitől félnek leginkább az emberek. Az új lépéstől, az új, eredeti szótól félnek a legjobban... Hanem nagyon is sokat fecsegek. Azért is nem teszek semmit, mert csak fecsegek. Én csak a mult hónapban tanultam meg így fecsegni, mikor egész napon át meghúztam magam a zugolyban és Babszem királyról elmélkedtem. Mért is jöttem én ma ki? Hát kész vagyok-e én arra? Hát komoly dolog az? Egyáltalában nem komoly. Csak képzelődéssel mulattatom magamat; gyerekség! Persze, hogy csak gyerekség!

Odakint nagy volt a hőség, ennek következtében a levegő tikkasztó, rekedt; mindenfelé mészpor, épületállvány, tégla, por s az a sajátságos nyári szag, a melyet nagyon jól ismernek mindazok a szentpéterváriak, a kiknek nincs módjukban nyaralókba menni; mindez egyszerre kellemetlenül hatott a fiatal embernek különben is laza idegeire. Az ivókból, melyekben különösen ez időtájt igen sokan tartózkodnak s hol a részegek egymásután esnek le lábaikról, föl nem véve azt, hogy munkanap van, szintén kiállhatatlan bűz terjedt s még visszataszítóbb színezetet adott a magában is undorító és szomorú környezetnek. A fiatal ember finom vonásain egy pillanatra a legmélyebb undor kifejezése látszott. Egészen csinos ember volt, szeme nagyon szép fekete, haja sötétszürke, a középtermetűnél valamivel nagyobb, szép állású és karcsu. De csakhamar valami mély gondolatokba, jobban mondva, valami önfeledtségbe merűlt, nem ügyelve a környezetre, de nem is akarva azt észrevenni. Nagy ritkán dörmögött valamit magában, megszokva már a monológokat, a melyekbe mindig hamarosan beletalálta magát. Ebben a pillanatban bevallotta magának, hogy gondolatai időnkint összekuszálódnak s hogy ő nagyon gyönge: második napja már, hogy úgyszólván semmit sem evett.

Oly rosszúl volt öltözve, hogy más ember, ha még annyira szokva volna is ilyen élethez, meggondolná, hogy kimenjen-e világos nappal ilyen rongyokban az emberek elé. Különben ez olyan városrész volt, a hol nem igen tűnt föl ilyen öltözék. A közeli szénapiacz, köröskörül a bódék, főképpen pedig az iparosok, mesteremberek áruló helyei, a melyek a szentpétervári szép utczákon és sikátorokon unalmaskodtak, néha az egész panorámát olyan dolgokkal tarkították, hogy inkább az tetszhetett volna különösnek, ha másféle figurával találkozott volna ott valaki. De hát oly mély megvetés vette be már magát a fiatal ember lelkébe, hogy - habár valamikor nagyon is érzékeny volt, - ő maga legkevésbbé törődött ezeken az utczákon az ő rongyos ruhájával. Egészen másképpen gondolkozott, ha ismerőseivel vagy régi pályatársaival való találkozásról volt szó, de ezekkel egyáltalában nem szeretett találkozni. Azért mégis, mikor egy részeg ember, a kit nem tudni, miért és hova vittek egy nagy igavonó ló által húzott szekeren, egyszerre rákiáltott: - Hej, te német kalapos! - aztán tele torokból ordítva, a kalapjára mutatott, a fiatal ember egyszeribe megállt s önkéntelenül a kalapjához kapott. Az a kalap magas, gömbölyü kalap volt, a milyet az ácsok hordanak, de már egészen viseltes, rozoga, csupa lyuk és folt, karimája hiányzott és egészen félre volt törve. De nem szégyen, hanem egészen más, ijedelemhez hasonló érzés fogta el a fiatal embert.

- Hiszen tudtam én azt! - dörmögött boszúsan, - gondoltam is! Ez már igazán baromság! Ime, mily ostobaság, mily semmi kicsiség teheti tönkre az embernek minden tervét. Igen, nagyon is fölismerhető kalap... Nevetséges is, de könnyen fölismerhető is... Az én rongyos ruhámhoz okvetetlenül sapkára van szükségem, akármilyen vén czafat, csak ne ez a szörnyűség. Ilyet senki sem visel; egy versztányiról föl lehet ismerni... s pedig ez a fődolog, hogy fölismerhetik. Pedig okvetetlenűl arra kell törekedni, hagy feltűnő ne legyek... Kicsiségek, de igen jelentékeny kicsiségek. Mindig ilyen kicsiségek döntik veszélybe az embert.

Nem messze kellett mennie; már tudta is, hogy szállása kapujától hány lépésnyire van; éppen kétszázharminczra. Akkor számította ki, mikor egyszer nagyon is el volt merűlve tervezgetésébe. Abban az időben még ő maga sem hitt terveiben, csak ingerelte magát képtelen bátorságával. De most, két hónap múltán, másképpen kezdett gondolkozni s nem véve többé figyelembe hiányzó erejéről és határozatlanságáról tartott monológját, a „képtelen” ábrándot nagyon is jóravalónak kezdte tekinteni, bár még mindig nem hitt maga-magában. Ezúttal már az volt a czélja, hogy próbát tegyen jóravaló tervével s izgatottsága nőttön-nőtt.

Magánkívül és ideges izgatottsággal ment a legmagasabb házhoz, a melynek egyik fala egy csatorna felé, a másik pedig az ...-i utczára szolgált. Ez a ház csupa apró lakásokból állt s mindenféle mesteremberek, munkások laktak benne, úgymint szabók, lakatosok, szakácsnők, németek, saját személyök után éldegélő leányok, kisebb hivatalnokok stb. A ki- és bejárók folytonosan tarkállottak ott a ház mindkét kapuja alatt és mindkét udvarán. Három vagy négy házmester is volt. A fiatal ember nagyon meg volt elégedve, hogy nem találkozott egyikőjükkel sem s azonnal befordult a kapu alól jobbra, a lépcsőre. A lépcső sötét és szűk volt, de ő már ismerte és tanulmányozta ott a járást s nagyon tetszett neki az egész: ilyen sötétségben még a kíváncsi szemek se veszedelmesek. - „Ha már most is úgy félek, mi történnék még, ha valahogy tényleg arra kerülne a sor, hogy hozzá fogjak magához a kivitelhez?...” - gondolá önkénytelenűl, följutva a negyedik emeletre. Itt emberek állták útját, a kik egy lakásból bútort hordtak ki. A fiatal ember már régebben tudta, hogy abban a lakásban egy német hivatalnok lakott a családjával, úgy látszik, a negyedik emeleten; ezen a lépcsőn, ezen a folyosón, egy időre csak maga a vén asszony fog lakni. Ez igen jó... mindenesetre... - gondolta magában s becsöngetett a vén asszonynál. A csengetyű gyöngén kilimpelt, mintha bádogból készült volna, nem rézből. Az ilyen apró lakásokban csaknem mind ilyen csengetyűk vannak. Ő már elfelejtette ennek a csengetyűnek a hangját, s most ez a különös hang mintha egyszerre valamit eszébe juttatott volna neki, mintha valamit világossá tett volna előtte... Összerázkódott s egyszerre gyöngének érezte idegeit. Nemsokára kinyílt az ajtó a kis folyosóra; a ház lakója, egy asszony, gyanakodólag nézett ki az ajtó nyílásán, úgy hogy csak fénylő, fekete, apró szemei voltak láthatók. Miután azonban látta, hogy a folyosón sok ember van, nekibátorodott és egészen kinyitotta az ajtót. A fiatal ember átlépett a küszöbön, bement a sötét előszobába, a mely mellett egy kis konyha volt. Az öreg asszony szótlanul állt előtte s kérdőleg nézett rá. Alacsony, száraz, körülbelül hatvan éves vénasszony volt, éles, gonosz tekintetű szemekkel, kis hegyes orral, hajadonfőtt. Világos, kissé szürke haja erősen meg volt kenve zsírral. Vékony, hosszú, tyuklábakhoz hasonló nyakára valami flanellrongy volt vetve, válláról pedig bár meleg volt, gyűrött, ócska köpeny lógott le. Az öreg asszony minden pillanatban köhécselt és krákogott. A fiatal ember valami különös tekintettel nézhetett rá, mert szemeiben is újra látható volt az iménti gyanakodás.

- Nevem Raszkolnyikov, tanuló; ezelőtt egy hónappal voltam már kegyednél, - sietett a fiatal ember elmorogni a bemutatkozást, félig meghajtva magát, eszébe jutván, hogy kedvesnek kell lennie.

- Emlékszem, bátyuska, igen jól emlékszem, hogy volt ön itt, - felelte az öreg, kérdő tekintetét nem véve le a fiatal ember arcáról.

- Nos... megint olyan dologban járok, - folytatta Raszkolnyikov, kissé megriadva és meglepetve a vénasszony gyanakodó tekintetétől.

- Egyébiránt meglehet, hogy ő mindig ilyen, csak én nem vettem akkor észre, - gondolta kellemetlen érzéssel.

Az öreg asszony elhallgatott, mintha gondolatokba merült volna, azután félreállott s a szoba ajtajára mutatva, vendégét előre bocsátá és így szólt:

- Tessék, bátyuska.

A kis szoba, melybe a fiatal ember belépett, sárga tapétával, ablakain csalánszövetü függönyökkel volt ellátva és e pillanatban egészen meg volt világítva a lemenő nap sugaraitól. - Meglehet, hogy majd akkor is így fog sütni a nap, - gondolta Raszkolnyikov önkénytelenűl, aztán gyors pillantással végig nézett a szobában mindent, hogy a viszonyokat lehetőleg kitanulja s emlékezetébe vésse. Hanem a szobában nem volt semmi különös. A bútorzat valamennyi darabja nagyon ócska volt és sárga fából való, egy fatámlával ellátott divánból, egy a diván előtt álló oválalakú, gömbölyü asztalból s egy az elválasztó fal mellett álló, tükrös toilette-asztalból állt, a falak körül székek voltak, sőt néhány olcsó kép is akadt, sárga rámákban, kezükön madarat tartó német kisasszonyokat ábrázolva: ennyi volt az egész butorzat. A szögletben egy kis szent-kép előtt lámpa égett. Minden nagyon tiszta volt: a bútorok s a padozat is tiszta símára volt takarítva, minden ragyogott. - Lizavetta dolga, - gondolta a fiatal ember. Egy csöpp port sem lehetett látni az egész lakásban. - A gonosz, vén özvegyasszonyoknál mindig ilyen nagy a tisztaság, - folytatta Raszkolnyikov magában s kíváncsian nézett a másik kis szobába vezető ajtón lévő ritka szövetű függöny mögé, a másik kis szobában áll az öreg asszony ágya és szekrénye, s ebben a szobában Raszkolnyikov még egyszer sem nézett széjjel. Az egész lakás ebből a két szobából állt.

- Mi tetszik? - kérdezte szigorúan a vénasszony, bemenve a szobába, s mint az imént, megint szembe állva vele, hogy egyenesen a szeme közé nézhessen.

- Zálogot hoztam, itt van! - S a fiatal ember egy ócska, lapos ezüst órát vett ki zsebéből. Hátsó lapjára a földgömb volt fölvésve. Láncza aczélból volt.

- De hiszen már az előbbeni zálog határideje is letelt. Tegnapelőtt múlt egy hónapja, hogy letelt.

- Majd elhozom önnek az egyhavi kamatot, legyen türelemmel.

- A legjobb, a mit tehetek, bátyuska; tűrök, vagy eladom már most az ön holmiját.

- Mennyit kaphatnék erre az órára, Ivanovna Alena?

- Milyen semmiségekkel állsz elő, bátyuska; hidd el, ez semmit sem ér. A gyűrűért multkor két bankót adtam önnek, pedig olyat ujonta, az aranyművesnél, másfél rubelért lehet venni.

- Adjon négy rubelt; kiváltom, mert apámról maradt. Nemsokára pénzt fogok kapni.

- Másfél rubelt, de a kamatot előre levonom, ha akarja.

- Másfél rubel! - kiáltott föl a fiatal ember.

- A hogy’ akarja. - S az öreg asszony visszanyújtotta neki az órát. A fiatal ember elvette s annyira megharagudott, hogy már el akart menni, hanem hirtelen meggondolta magát, eszébe jutván, hogy úgy sincs egyebüvé hová mennie s hogy más dologért is jött ő ide.

- Ide vele! - mondá nyersen.

A vénasszony zsebébe nyúlt a kulcsokért s bement a másik szobába, a függönyön túl. A fiatal ember egyedűl maradt a szoba közepén, kíváncsian fülelt s arrafelé fordult. Hallatszott, hogy az öreg kinyitotta a szekrényt. - Ez, úgy látszik, a belső fiók, - okoskodott. - A kulcsokat bizonyosan a jobboldali zsebében hordja... Mind együvé kötve egy aczélkarikára... S azok közt van egy mindegyiknél nagyobb kulcs, a melyiknek a tolla ki van fogazva; bizonyos, hogy az nem a szekrényé... Valószinüleg van még valami skatulya vagy láda... Ez érdekes. A ládáknak mind ilyen kulcsuk van... És mégis milyen hitvány itt minden...

A vénasszony visszajött.

- Itt van, bátyuska; ha rubelétől havonkint egy grivennyiket[1] számítunk, másfél rubel után tizenöt kopejkát kell, hogy számítsunk az ön terhére, egy hónapra előre. Aztán a régebbi két rubelért szintén föl kell számítani önnek ugyanezen számítás szerint előre húsz kopejkát. Ez összesen kitenne harmincötöt. Jár tehát önnek még az ön órájáért egy rubel és tizenöt kopejka. Itt van, tessék átvenni.

- Hogyan? Hát most meg már csak egy rubel és tizenöt kopejka?

- Úgy van.

A fiatal ember nem pörölt, hanem átvette a pénzt. Nézte a vénasszonyt és nem sietett elmenni, mintha még valami mondani vagy tennivalója volna, de mintha ő maga sem tudná bizonyosan, hogy mi.

- Meglehet, Ivanovna Alena, hogy a napokban még hozok önnek valamit... ezüst... nagyon csinos... egy czigaretta-tartó... mihelyt visszakapom a barátomtól. - Ezeket mondva, nyugtalan lett és elhallgatott.

- No, majd akkor beszélünk róla, bátyuska.

- Isten önnel... S kegyed mindig egyedül szokott itthon ülni, nővérei nincsenek? - kérdé, lehetőleg udvarias hangon, kimenve az előszobába.

- Mi gondja arra kegyednek, bátyuska?

- Semmi különös. Csak úgy kérdem. Ön mindjárt... Isten önnel, Ivanovna Alena.

Raszkolnyikov nagyon nyugtalanul távozott. Nyugtalansága egyre nagyobb és nagyobb lett. A lépcsőn lefelé mentében néhányszor meg is állt, mintha valami lenyomta volna. Végül már kint az utczán fölkiáltott:

- Istenem! Mily undorító mindez! S én talán, talán... Nem!! Ostobaság, ügyetlenség! - tette hozzá határozottan. - Hogy’ is vehet rajtam erőt ilyes félelem? De mégis, olyan aljasságra volna képes az én szívem? Bizonyos, hogy aljas, rút dolog; undorító, undorító... S én egész hónapban...

Nem tudta izgatottságát sem szavakkal, sem fölkiáltásokkal kifejezni. A végtelen undor érzete, a mely már akkor kezdte lelkét marni és gyötörni, mikor az imént az öreg asszonyhoz ment, most oly nagyra nőtt és oly világos lett előtte, hogy nem tudta, hova meneküljön marczangolása elől. Úgy ment a járdán, mint egy részeg, észre sem véve a járókelőket, s összeütődve velük; csak a második utczában jött magához. Széjjelnézve, észrevette, hogy egy korcsma mellett áll, a melybe a járdáról egy lépcsőn lefelé menve lehetett bejutni. A korcsmából e pillanatban két részeg ember jött ki s egymást támogatva és káromkodva, nekiindultak az utczának. Raszkolnyikov nem sokáig okoskodott; azonnal lement a lépcsőn. Ezideig sohasem ment korcsmába, de most a feje szédült s azonkívül égető szomjúság is kínozta. Nagyon szeretett volna egy kis hideg sört inni, annál inkább, mert a gyöngeség is bántotta, meg éhes is volt. Leült egy homályos, piszkos zugba, egy kis fenyőasztalhoz, sört kért s mohón itta ki az első poharat. Azonnal lecsillapult minden s gondolataiban is világosság kezdett derengeni. - Bolondság! - mondta remény közt, - nincs is miért töprengeni. Tisztán fizikai zavar. Egy pohár sör, egy darabka kétszersült. - S ime, egy pillanat alatt megerősödik az elme, világos lesz a gondolat, erős az itélet. Piha! mily semmiségek! - S nem tekintve ezt a megvető leköpést, már derülten nézett szét, mintha észrevétlenűl megszabadult volna valami rettenetes tehertől s barátságosan nézte végig a jelenvoltakat. Hanem még e pillanatban is olyan távoli előérzete volt, hogy a jó iránti eme fölbuzdulása is megint csak valami beteges érzés volt.

A korcsmában ez időben kevesen voltak. Azon a két részegen kívül, a kik a lépcsőn elestek, mindjárt kiment egy halászokból álló egész társaság, szám szerint öt ember, vivén magukkal egy leányt és egy harmónikát. Távozásuk után csend állt be s üressé lett a korcsma. Mindössze csak a következők maradtak ott: egy söröző, kissé részeg, városi polgárnak látszó ember, ennek a barátja, egy kövér, testes, szürkeszakállu ember, felsőkabátban, - ez már nagyon részeg volt, el-elaludt az asztalon s néha hirtelen, mintha fölébredne, ujjaival dobolni kezdett, kezét előre tartotta, teste felső részét a nélkül, hogy az asztal mellől fölkelt volna, kiegyenesitette, aztán valami értelmetlen nótát danolt, nagyon erőlködve, hogy az egyes sorok eszébe jussanak, mint pl.:

Egész évben feleségem babusgattam,
Egész évben feleségem ba-a-busgattam.

Vagy megint, mikor hirtelen fölébredt:

Podjacseszki utczán jártam,
A régimre rátaláltam...

És senki sem osztozott vele boldogságában; hallgatag pajtása meg éppen ellenséges és gyanakodó szemmel nézte ezeket a kifakadásokat. Ezeken kivül még egy ember volt ott, a ki a látszat szerint valami nyugalmazott hivatalnok lehetett. Ez magában ült pohara mellett, néha egyet kortyintva és körültekintve. Ezen is mintha valami izgatottság látszott volna.

II.

Raszkolnyikov nem volt szokva az emberekhez, s mint már említettük, minden társaságot került, kivált utóbbi időkben. De most egyszerre mintha vonzotta volna valami az emberekhez. Mintha valami új történnék vele s mintha szomjazta volna az emberek társaságát. Úgy kifáradt egy egész hónap alatt állandó töprengésében és sötét készülődésében, hogy szeretett volna már, habár csak egy pillanatra is, más világban megpihenni, legyen az a világ bármilyen, - s nem nézve a helyiség piszkos voltát, örömest időzött a korcsmában.

A helyiség gazdája a másik szobában volt, de gyakran bejött az ivóba, lépcsőkön jöve le valahonnan, a miért is mindannyiszor legelébb nyaka, fénymázos, vöröses szegésü csizmái voltak láthatók. Alsó ing volt rajta és roppant piszkos, fekete atlaszmellény; nyakkendőt nem viselt s egész arcza olyan volt, mintha jól meg lett volna kenve zsírral, mint a vas-zár. A kármentő mögött egy körülbelül tizennégy éves fiú járkált, ki fiatalabb volt egy másik fiúnál, a ki kiszolgált, ha valamit kértek. Lehetett kapni ugorkát, barna kétszersültet s apróra vagdalt halat, mindez pedig nagyon rossz illatot terjesztett. A levegő annyira nyomott volt, hogy az ottmaradás lehetetlennek látszott, s minden annyira át volt hatva szeszgőzzel, hogy magától ettől a levegőtől öt percz alatt bárki is megrészegedhetett volna.

Vannak olyan találkozások, kivált ismeretlen emberekkel, a melyek első pillanatra érdekelnek bennünket, egész hirtelenséggel, váratlanul, mielőtt még szót váltottunk volna velök. Éppen ilyen benyomást tett Raszkolnyikovra az a vendég, a ki nem messzire ült tőle, s a ki nyugalmazott hivatalnoknak látszott. A fiatal embernek később gyakran eszébe jutott az első benyomás, s annak bizonyos előérzetet tulajdonított. Szemét le nem vette a hivatalnokról, már csak azért sem, mert az is makacsúl nézett ő reá, s látszott rajta, hogy ő is nagyon szeretne beszélgetésbe eredni. A többiekre, a kik az ivóban voltak, magát a vendéglőst sem véve ki, a hivatalnok megszokottan, sőt unalommal tekintgetett, egyúttal pedig bizonyos fensőbbséggel is, mint alsóbbrendű és rangú emberekre, a kikkel neki nem érdemes szóba állni. Ez körülbelül ötven éves, középtermetű, testes, szürkülő hajú, a mellett szélesen kikopaszodott fejű ember volt; arcza a folytonos ivástól megpuffadt, sárga, sőt zöldes volt, szempillái duzzadtak, melyek alól apró vörösbe forgó szemek hunyorogtak elő. Valami különös volt rajta, tekintetében mintha valami diadalmas öröm látszott volna, - gondolat és szellem mutatkozott szemében, - de egyben némi bárgyúság is. Ócska, nagyon megviselt fekete frakk volt rajta, kopott gombokkal. Ezek közül csak egy tartotta magát még valahogy, ezt az egyet be is gombolta, láthatólag eleget akarván tenni a tisztesség követelményeinek. Nanking-mellénye alól kézelőtlen ing látszott ki, az is könyörtelenül bepettyezve, összeöntözve. Arcza ki volt borotválva, a hogy’ a hivatalnokok szokták, de nagyon régen, úgy hogy már nagyon sűrűn kezdett mutatkozni a szürke serte. Magatartásában is volt valami hivatalnokos. De most nyugtalan volt, haját borzolgatta, majd bánatosan a két keze közé fogta fejét, miközben rongyos könyökével a leöntözött asztalra támaszkodott. Végre egyenesen ránézett Raszkolnyikovra s hangosan és szilárdan szólt:

- Megengedi tisztelt uram, hogy egész tisztelettel néhány szót szóljak önnel? Mert bárha ön nem ismerős is, az én tapasztalt szemem önben művelt s korhelykedéshez nem szokott embert lát. Én mindig nagyra becsültem a műveltséget, kivált, ha jó érzéssel párosult, - s ezen kívül czimzetes tanácsos a czímem. Marmeladov, - ez a vezetéknevem, czímzetes tanácsos. Szabad kérdeznem: szolgálatban tetszik lenni?

- Nem, tanúlok... - felelt a fiatal ember, félig csodálkozva a különös, szónokias hangon. S azon, hogy ez az ember oly egyenesen, elszántan fordult hozzá. Habár csak az imént kívánta, hogy szeretne akármiféle emberek társaságába jutni, a legelső pillanatban, midőn valaki tényleg megszólította, egyszeriben erőt vett rajta az a barátságtalan, izgatott érzés, a melylyel minden idegen arcz iránt viseltetett, a mely vele foglalkozott, vagy csak akart is vele foglalkozni.

- Tanuló, ugy-e? Vagy volt tanuló? - szólt a hivatalnok. - Mindjárt gondoltam. A tapasztalat, kedves uram, a gyakori tapasztalat! - s nagyobb bizonyság kedveért megbökte ujjával a homlokát. - Tanuló volt, vagy elvégezte az iskolák egy részét. És bocsásson meg... - Fölkelt, egy kicsit ingadozott, fogta üvegét, poharát s átült a fiatal emberhez, egy kicsit rézsút átellenében. Ittas volt, de helyesen és élénken beszélt, csak helyenkint szakítva vagy nyújtva meg beszédét. Olyan mohón vetette magát Raszkolnyikovra, mintha egész hónap óta nem beszélt volna senkivel.

- Kedves uram, - kezdte csaknem ünnepélyesen, - a szegénység nem bűn: ez már egyszer igaz. Tudom én, hogy az iszákosság sem erény, s ez annál rosszabb. De a koldusság, tisztelt uram, a koldusság, - ez már bűn. A szegénységben még megőrizheti ön veleszületett jó érzéseit, de a koldusságban nem, sem ön, sem más. A koldusságért nem bottal hajtják ki az embert az emberek társaságából, hanem seprővel söprik ki, hogy annál jobban megalázzák; s helyesen, mert koldus mivoltomban én magam vagyok az első, a ki kész vagyok magamat megalázni. S innen van az iszákosság. Tisztelt uram, egy hónappal ezelőtt csúfosan megverte a feleségemet Lebezjatnyikov úr, pedig az én feleségem nem az, a ki én vagyok. Érti ön? Engedjen meg még egy kérdést, habár úgy látszik, mintha csak kiváncsi volnék: úgy-e, hébe-hóba a Néván, a szénás bárkákon tetszik hálni?

- Nem, azt még nem próbáltam, - felelt Raszkolnyikov. - Mi annak a módja?

- Nos, én ott szoktam, már ötödik éjjel...

Töltött, ivott és elgondolkozott. S ruháján és haja közt tényleg látható volt néhány szál széna. Nagyon valószínü volt, hogy öt nap óta nem vetkezett le és nem mosdott meg. Különösen kezei voltak piszkosak, zsírosak, vörösek, körmei feketék.

Beszéde, úgy látszik, általános, habár csak lanyha érdeklődést keltett. A fiúk a kármentő mögött vihogni kezdtek. A korcsmáros lejött a felső szobából, mint látszott, csak azért, hogy végig hallgassa a „furcsa embert” s kis távolságra leült, lustán ásítozva. Látszott, hogy Marmeladovot már régóta ismerte itt. Szónokias beszéde is nem egy műpártolót szerzett neki a korcsmai vendégek közül. E műkedvelőség némely korcsmázónál már szükségletté vált, különösen azoknál, a kikkel otthon szigorúan bánnak s a kiket gyakran elszalasztgatnak hazulról. Azért aztán ezek az ivó kompániákban azon vannak, hogy valamely igazolási jogczimet, sőt becsületet szerezzenek.

- Furcsa ember! - mondta a korcsmáros. - Hát mért nem dolgozik, mért nem szolgál az úr, ha hivatalnok.

- Mért nem szolgálok, tisztelt uram, - felelt Marmeladov, kizárólag csak Raszkolnyikov felé fordulva, mintha ez tette volna föl a kérdést, - mért nem szolgálok? Hát azt hiszi, nem fáj nekem a szivem, hogy csúszok-mászok? Mikor Lebezjatnyikov úr ezelőtt egy hónappal tulajdon kezével megverte feleségemet s én részegen feküdtem, talán én akkor nem szenvedtem? Bocsásson meg, fiatal ember, történt-e önnel... hogy... nos járt-e ön valaha pénzt kölcsön kérni, de minden reménye nélkül annak, hogy kapjon?

- Megesett velem... azaz, hogy’ érti azt, hogy minden remény nélkül?

- Hát egészen minden remény nélkül, tudniillik, jó előre tudva, hogy semmi lesz a dologból. Példának okáért jó előre és határozottan tudja ön, hogy ez az ember, ez a legjobb akaratú, legjótékonyabb polgár, a világ minden kincséért sem fog önnek pénzt adni, mert - kérdem - minek adna? Hiszen tudja, hogy én soha sem fogom megadni. Részvétből? De Lebezjatnyikov úr az újabbkori eszmék után indulva, kijelentette, hogy a részvét mai nap már a tudomány által meghaladott álláspont s már meg is látszik Angliában, a hol a politikai oekonomia virágzik. Miért adna hát? kérdem. S íme, bárha ezt előre tudja, azért ön mégis elindul és...

- De miért indulnék el? - veté ellen Raszkolnyikov.

- De mikor sehová, senkihez sem mehet már az ember? Hiszen annyi csak megilleti az embert, hogy mindenkinek el lehessen valahová mennie. Mert van olyan idő, mikor okvetetlenül el kell menni az embernek valahová. Mikor az édes leányom először ment el a sárga bárczával, akkor én is elmentem... mert az én leányom sárga bárczából él... - tette hozzá szorongva, bizonyos nyugtalansággal tekintve a fiatal emberre. - Sebaj, tisztelt uram, sebaj! - folytatta aztán, látszólag nyugodtan, mikor a kármentő mögött a két fiu nyihogni kezdett s a gazda is elmosolyodott. - Sebaj! A fejcsóválgatásokkal már nem törődöm, mert már minden világos mindenki előtt s minden titok utoljára is kiderül; nem megvetéssel, hanem önmegadással viselem. Így van, hát így van. „Ime, az ember.” Bocsásson meg, fiatal ember, képes-e ön... De nem, világosabban és határozottabban kell szólanom; nem az: hogy képes-e, hanem: meri-e ön most, mikor így reám néz, határozottan azt mondani, hogy én nem vagyok disznó?

A fiatal ember egy szót sem válaszolt.

- Nos, - folytatá a szónok szelíden, sőt ezúttal erőltetett elégültséggel bevárva a szobában újra fölhangzott vihorászás végét, - nos, hadd legyek én disznó, - ő dáma. Nekem állati arczom van, de Ivanovna Katerina, a feleségem, nagyon művelt nő, egy törzstiszt lánya. Hadd legyek én rossz ember, de ő fenkölt szellemü s a jó nevelés révén nyert finom érzelmekkel teljes. Azonfelül még... óh, ha megsajnálna engem! Tisztelt uram, kedves uram, hiszen az is szükséges, hogy minden embernek legyen legalább egy olyan helye, a hol sajnálják. Hanem Ivanovna Katerina emelkedett lelkű ugyan, de nem igazságos... S bár én magam is belátom, hogy mikor ő vihart zúdít rám, nem teszi másképpen, mint szíve részvétével - mert, ismétlem, minden harag nélkül, hogy ő vihart is zúdít rám, fiatalember, - erősítette fokozott méltósággal, meghallván, hogy újra kitört a vihorászás, - de Istenem, az, hogy ő csak egyszer is... Nem, nem! Mindez hiábavalóság, nem is lehet róla beszélni. Semmit sem lehet szólani... mert nem csak egyszer volt már kívánatos és nem egyszer volt rám panasz, de... ilyen már a természetem, született marha vagyok.

- De milyen! - jegyzé meg a gazda ásítva.

Marmeladov nagy elhatározással ütött öklével az asztalra.

- Már olyan a természetem. Tudja-e, uram, tudja-e azt, hogy már a harisnyáit is beittam? Nem a czipőit, bár a dolgok rendje szerint ez lett volna előbb való, de a harisnyákat, a harisnyáit ittam be! A hattyu-prémes nyakkendőjét is beittam és egy hideg lyukban lakunk s ő ezen a télen meghűlt, azóta köhög s már vért is köpött. Három kis gyermekünk van s Ivanovna Katerina reggeltől estig dolgozik, tisztogat, mosogat, a gyermekeket mosdatja, mert a tisztaságot gyermekkora óta megszokta, aztán a melle gyönge és nagy hajlandósága van a sorvadásra és én ezt érzem! Hát nem érzem én ezt? És mennél többet iszom, annál jobban érzem. S éppen ezért iszom, mert az ivásban részvétet és érzelmet keresek... Iszom, mert kétszeres részvétet akarok iránta érezni! - S erre szinte kétségbeesve hajtotta le fejét az asztalra.

- Fiatal ember, - folytatta újra fölemelkedve, - én az ön arczán valami búsongást látok. Mikor bejött, én leolvastam az arczáról, aztán mindjárt megszólítottam. Mert mikor előadtam önnek életem történetét, nem ezeknek a henyéknek a figyelmét akartam magamra vonni, a kik anélkül is tudnak mindent, hanem érző és tanult embert keresek. Tudja meg azt is, hogy az én feleségem egy kormányzósági város nemességi leánynevelő intézetben növekedett föl s kibocsáttatásakor nagy grácziával tánczolt a gubernátor és más méltóságok előtt, ezért aranyérmet és dicsérő oklevelet is kapott. Az érmet... azt bizony eladtuk... már régen... hm... a dicsérő oklevele mai napig itt van egy ládája fenekén s csak nemrégen mutogatta a háziasszonyunknak. S ámbár a háziasszonynyal örökösen czivakodik, nagyon vágyott már valaki előtt eldicsekedni s elbeszélgetni a régi jó napokról. S én nem is itélem el, dehogy itélem! hiszen ez a legutolsó emléke, a többi eltünt, mint a pára! úgy ám, úgy ám: szenvedélyes, büszke és hajthatatlan nő! A padlót maga mossa s feketekenyeret eszik, de tiszteletlenséget nem tűr. Éppen azért nem tűrte el a Lebezjatnyikov úr gorombaságait sem, s mikor ezért őt Lebezjatnyikov úr megverte, nem annyira a verés, mint érzelmei miatt volt ágyban fekvő beteg. Özvegyen vettem el, három gyermekkel; egyik kisebb volt, mint a másik. Első férjéhez, egy gyalogos tiszthez, szerelemből ment hozzá, s megszökött vele a szülei háztól. Rendkívül szerette férjét, de ez nagyon beleelegyedett a kártyázásba, elitélték, aztán meg is halt. Vége felé már verte az asszonyt, s az asszony, ha nem hagyta is magát, a miről a legkisebb részletekig menő, okmányokkal támogatott tudomásom van, egész a mai napig sírva emlékezik rá vissza, magasztalja előttem, s én örülök, örülök, mert legalább visszaemlékezéseiben boldognak látja magát néha. Nos és aztán özvegyen maradt három kis gyermekkel. Ott azon a kietlen vidéken, a hol akkoriban én is tengődtem, olyan reménytelen nyomorban, hogy el sem tudom beszélni, pedig sok mindent megértem már életemben. Rokonai persze tudni sem akartak róla, s büszkesége úgy sem fogadott volna el semmit... És akkor, uram, én is özvegy lévén, megkértem a kezét, mert nem tudtam tovább tétlenül nézni nyomorát. A leányom, a ki első feleségemről maradt rám, akkor éppen tizennégy éves volt. Képzelheti, uram, milyen szerencsétlen lehetett az az asszony, a ki jó családból származott és művelt volt, hogy kénytelen velem érni be férjül. És hozzám jött; sírt, zokogott, kezeit tördelte, de mégis csak hozzám jött, mert nem volt számára más menekvés. Érti ön, de érti-e csakugyan, mit tesz az: nincs más menekvés? Nem, ön nem értheti ezt!... Egész éven át híven teljesítettem kötelességemet és ehhez (a pálinkás üvegre mutatott) hozzá sem nyúltam ám, mert van bennem becsületérzés. De az sem használt. Elvesztettem a hivatalomat, nem a magam hibája miatt, tudom; új rendszert hoztak be a hivatalokba, ez volt az oka; nos aztán - megint csak ehhez menekültem! Másfél éve körülbelül, hogy ide jöttünk ebbe a városba, melyet olyan sok pompás emlékszobor diszít. Itt aztán kaptam valami állást. Kaptam, de megint elvesztettem. Érti uram? De most a magam hibája miatt történt, üldözött a sorsom nagyon... Most egy zugocskába lakunk, olyan szobaasszony-félénél, a kit Lippewechsel Ivanovna Amáliának hívnak, de hogy miből élünk s miből fizetünk, nem tudom. Sokan laknak még ott rajtunk kívül. Valóságos Szodoma, utálatos hely... hm... igen... Már a leányom is, a ki az első házasságomból maradt rám, felnőtt, mire ide értünk. De hogy mit szenvedett az a lány, az én lányom, attól a mostohától, azt nem mondom el. Bár Ivanovna Katerina magasztos érzelmű asszony, mégis heves, ideges asszony, a ki nem bir magán uralkodni... Úgy bizony; de ne beszéljünk róla. Ha jól tudom, Szónya nem is részesült tulajdonképpeni nevelésben, képzelheti. Most négy éve akartam ugyan földrajzra tanítani, meg világtörténetre, de hát részint, mert magam sem értettem a dolgot valami nagyon, részint mert könyvem sem volt s régi könyvek... hm... no, hát már azok sem voltak meg, - így aztán abbahagytam az oktatást. Kyrosnál, a perzsa királynál akadtunk el. Később aztán, mikor érettebb lett, regényféléket olvashatott s nemrég Lebezjatnyikov úrtól a Lewes Fiziológiáját. Ismeri ezt a munkát? Nagy érdekkel olvasta a leányom. Egy pár helyet föl is olvasott nekünk. Ennyiből áll egész műveltsége. Most aztán uram, azzal a bizalmas kérdéssel fordulok önhöz: mennyit kereshet, az ön véleménye szerint, becsületes munkával egy szegény, de erkölcsös leány? Tizenöt kopejkát naponkint, többet alig, ha erkölcsös s nincs valamihez különös tehetsége. De aztán soha se pihentesse a kezeit! Varrt ingeket Kloptfstock Ivanovics Iván városi tanácsos úrnak, - hallott már róla? - féltuczatot finom hollandi vászonból s még most sem kapta meg az árát. Az alatt az ürügy alatt, hogy a gallérokat nem csinálta mérték után, megtagadta a fizetést, összeszidta, elkergette. És otthon az éhező gyermekek... Ivanovna Katerina tördeli a kezeit, föl és alá szaladgál a lépcsőkön, kiülnek az arczára a veres foltok; ennél a betegségnél így szokott lenni. Aztán kiabál: - Te ingyenélő, mit keresel te tulajdonképpen nálunk? Eszel, iszol, melegszel, mialatt a gyermekek három nap óta egy falat kenyeret sem kaptak. - Akkor feküdtem. Miért tagadnám, hogy részegen feküdtem, de hallottam, mikor Szónya felelt. Olyan türelmes szegény s a hangocskája olyan szerény... Szőke lányka, az arcza halovány és sovány. Szónya azt kérdezte: „Istenem, Ivanovna Katerina, csak nem kívánja, hogy olyan legyek? Franczovna Darja ugyanis, az a rossz hírü asszony, a kinek sok dolga volt már a rendőrségnél, már többször járt Szónya után a szobaasszony útján. - Na, ugyan nagy szerencsétlenség is volna! - kiáltott föl gőgösen Ivanovna Katerina. - Talán nagyon érdemes őrizgetni azt a te drága kincsedet? - De azért ne átkozza őt, uram, ne ítélje el, nem meggyőződésből mondta, csak úgy mérgében, beteges izgatottságban, mialatt az éhező gyermekek sírtak. Inkább csak azért mondta, hogy sértegesse Szónyát, mintsem hogy komolyan gondolta volna... Mert hát Ivanovna Katerina olyan ingerlékeny s ha egyszer a gyermekek ordítanak, még ha éhségből sírnak is, rögtön megrakja őket... Hát egyszer csak látom, hogy Szonyecska, bár az idő későre jár, fölveszi kendőjét, köpenykéjét és elmegy hazulról. Kilencz óra felé jött haza. Egyenesen oda ment Ivanovna Katerinához és sírva az asztalra tett harmincz rubelt. Egy szót sem szólt, föl sem nézett, csak levette a mi nagy zöld kendőnket (nekünk ugyanis van egy közös nagykendőnk drap de dame-ból,) betakarta vele a fejét, lefeküdt az ágyba s a fal felé fordult. A válla meg az egész testecskéje néha meg-megrándúlt... Én akkor is csak feküdtem, mint előbb... Aztán láttam, fiatalember, hogy Ivanovna Katerina oda ment hozzá, ő sem szólt semmit, de egész éjjel ott térdelt az ágya mellett s a lábacskáit csókolgatta. Nem is akart onnan fölkelni. Míg aztán végre sírva egymás nyakába borúltak s egymást átölelve aludtak el, úgy ám, ketten együtt... s én ott feküdtem részegen!

Marmeladov elhallgatott, mintha elakadt volna a hangja. Aztán hevesen nyúlt az üveg után, töltött, ivott s köszörülte a torkát.

- Ettől fogva, uram, - folytatta némi szünet után, - Szónyának sárga bilétet kellett váltania s így aztán nem lakhatott többé velünk. Mert hát maga a szobaasszony sem akarta, hagy ilyen leány legyen a lakásban. (Pedig éppen ő volt az, a ki a Franczovna Darja kerítgető szavait közvetítette.) Na, de most már nem akarta ő sem, Lebezjatnyikov úr sem... Éppen is Szónya miatt támadt az a dolog Ivanovna Katerina és Lebezjatnyikov úr közt. Kezdetben ő maga is szemet vetett Szónyára s most persze mindjárt megvolt sértve a becsülete. - Mit, mondta, én, mint köztiszteletben álló ember, csak nem lakhatom egy házban egy olyan személlyel? - Ivanovna Katerina azonban nem tűrte azt a beszédet, megint dühbe jött... nos és aztán megtörtént... Most már csak alkonyatkor jön hozzánk Szonyecska, segít Ivanovna Katerinának s aztán megosztja velünk, a mije éppen van. Kivett egy szobácskát Kapernaumov szabónál. Kapernaumov dadog s dadog az egész családja, a felesége is. Mind egy szobában laknak. Szónyának azonban külön szobája van... hm, úgy van, szegény emberek és dadognak, úgy... Igen, hát akkor másnap fölkeltem s elmentem Afanaszjevics Iván ő exczellencziájához. Ismeri?... Nem?... No, hát hát akkor nem ismer egy Istentől megáldott embert. Olyan, mint a viaszk, mint a lágy viaszk az Isten arczáról, úgy olvadozik. Még könnyek is ragyogtak a szemében, mikor mindent végig hallgatott. - No, Marmeladov, - mondta, - egyszer már csalódtam benned, de hát azért mégegyszer visszafogadlak a magam felelősségére. - Szakasztott ezeket a szavakat használta. - Emlékezzél hát erre és menj. - Megcsókoltam a lábai porát - csak úgy gondolatban természetesen, mert hát ő, egy olyan nagy úr, egy fölvilágosodott államférfi, ezt úgy sem engedte volna meg. Haza mentem, s mikor elmondtam, hogy megint van hivatalom, rendes jövedelmem, Istenem, micsoda öröm volt az!

Marmeladov nem beszélhetett tovább a nagy izgatottságtól. Nagy, részeg kompánia rontott be a korcsma ajtaján. Kíntornahang kísérte lépteit és egy hétéves gyermek, ki rekedt gyermekhangon a Hutorok[2]-at dalolta. Zajos lett minden. A korcsmáros és legényei az újonjöttekkel foglalkoztak. Marmeladov rájuk sem nézett, csak folytatta elbeszélését. Már nagyon ittasnak látszott; de minél részegebb lett, annál jobban szeretett beszélni. Mintha fölelevenítette volna az új hivatal emléke, mintha még öröm is derengett volna arcán. Raszkolnyikov figyelmesen hallgatott.

- Körülbelül öt héttel ezelőtt történt, uram. Alig, hogy megtudták a nagy eseményt, Ivanovna Katerina meg Szónya úgy bántak velem, mintha az égbe jutottam volna. Máskor, ha részegen feküdtem, nem hallottam mást, csak szidalmakat. Most azonban mindenki lábujj-hegyen járt, a gyermekeket is csöndre intették: - Zaharics Szemjon elfáradt a hivatalban, most pihen, pszt, csend. - Mielőtt a hivatalba mentem, rendesen kávét kaptam. Még habot is vertek nekem. Igazi habot érti-e? Hogy honnan vettek pénzt egy tisztességes hivatalnok-ruhára, tizenegy rubelt, tizenöt kopejkát, máig sem tudom. Csizma, előing sirtingből, nagyszerü egyenruha s mindez összesen csak tizenegy és fél rubel. Mikor első délelőtt hazajöttem a hivatalból, Ivanovna Katerina két tál ételt készített. Volt leves, sózott hús tormával. Ilyet még eddig sohasem láttam. Egy darab ruhája sem volt az asszonynak s mégis csínosan felöltözött, nemcsak úgy nagyjában, hanem mintha vendégségbe készült volna; semmiből is tud ő valamit csinálni. Szépen megfésülködött, tiszta fehér gallért tett a nyakába. Egészen más volt. Sokkal csinosabb és fiatalabb. Szonyecska, szegény kis galambom, segített rajtunk. Ő maga pedig azt mondja magáról: - Most már nem illik, hogy gyakran jőjjek hozzátok. Majd csak úgy ritkán, este, mikor senki sem láthat meg. - Hallja, hallja ezt! Egyszer délután jöttem haza s ledőltem egy kicsit. Képzelje csak, mi történt. Ivanovna Katerina, a mellett, hogy alig egy hét előtt a szobaasszonynyal alaposan összeveszett, meghívta kávéra! Két óra hosszáig ültek együtt s folytonosan suttogtak. - Tudja lelkem, most, hogy Zaharics Szemjonnak megint van hivatala, személyesen kellett neki exczellencziáján megjelenni. Ő exczellencziája kijött eléje s megparancsolta, hogy mindenki várjon: aztán kezén fogva vezette Zaharics Szemjont a kabinetbe. - Ismerem az ön munkásságának értékét, bár van önnek némi gyöngesége... no, de bízom az ön igéretében s tekintetbe veszem azt is, hogy ön nélkül nem megy nálunk a legjobban, számítani fogok becsületszavára. - Higyje el, kérem, hogy az asszony ezt a dolgot tisztára maga komponálta, de nem könnyelmüségből, nem dicsekvésből, hanem, hogy vigasztalja vele saját magát... És elhiszi, a mit így elképzel. Én nem is kárhoztatom ezért; nem, nem tehetem. Mikor haza vittem az első fizetésemet, most vagy hat napja lehet s ő átvette a huszonhárom rubelt s negyven kopejkát, kedves halacskájának nevezett. - Te, kedves kis halacskám, - mondta nekem. Még pedig négyszemközt: tetszik érteni. De hát, édes Istenem, ugyan miféle kedves ember, miféle jó férj vagyok én? S ő mégis megcsípte az államat s kedves halacskájának nevezett!

Marmeladov elhallgatott. Nevetni akart, hanem csuklás lett belőle. De aztán összeszedte magát Ez a csapszék, az elbeszélő rongyos külseje, a szénaszállító bárkákon töltött éjek nyomaival, a pálinkás üveg s ehhez az az ideges szeretet, melylyel feleségéről, családjáról beszélt, egészen megzavarták a hallgató fejét. Raszkolnyikov feszült figyelemmel hallgatott, de szenvedett az elbeszélés alatt. Haragudott magára, hogy ezen a helyen van.

- Uram, édes uram! - kiáltott föl Marmeladov, midőn ismét magához tért. - Ah, uram, ön előtt talán éppen olyan nevetséges ez az én dolgom, mint a többiek előtt. És én talán csak alkalmatlankodom önnek azzal, hogy föltárom házi életem nyomorúságos apróságait. Nos, nekem nem nevetséges ez a dolog, mert én mindezt érezni tudom... És egész idő alatt, míg életem ez édeni napja lefolyt s az utána következő estén is, képzeletem folyton dolgozott, ábrándokba ringattam magamat. Elképzeltem magamnak: hogyan rendezem jövőmet. Milyen új ruhákat veszek a gyermekeknek, hogyan szerzek neki nyugalmat, kényelmet, hogyan emelem ki egyetlen leányomat a becstelenség örvényéből s hozom vissza a biztos tűzhely mellé. És sok, sok mindent elgondoltam. Jogom volt nekem ehhez, uram? Nos, tisztelt uram (s ekkor Marmeladov összerezzent, fölemelte fejét s merőn nézett hallgatója szemébe) nos, tehát másnap, e szép ábrándok után, tehát éppen öt nap előtt, estefelé alattomosan, mint a tolvaj, ki éjfélkor lopni indul, elcsentem a láda kulcsát, kimarkoltam mind azt a pénzt, mely a hazahozott fizetésből még megmaradt, (hogy mennyi volt, nem is tudom) és akkor, na nézzen rám - ez az egész! Öt nap óta nem voltam otthon, mert ott keresnek; a hivatal elveszett, az egyenruha ott van a csapszékben az egyiptomi híd mellett. A helyett kaptam ezt a rongyot és... most már mindennek vége.

Marmeladov öklével a homlokára csapott, összeharapta fogait, lezárta szemeit s nehézkesen támasztotta könyökét az asztalra. De néhány percz után megváltozott az arcza s olyan kifejezéssel, melyben a keresett ravaszság a csinált szemtelenséggel vegyült, Raszkolnyikov felé fordult. Nevetett és így szólt:

- Ma Szónyánál voltam, pénzt koldúltam tőle, hogy legyen mivel elütni a korhelykedés utóbajait, hehehe!

- És kaptál tőle? - kérdezte valaki azok közül, kik nemrég léptek be, aztán tele torokkal kaczagni kezdtek.

- Ezt a palaczkot az ő pénzén vettem, - felelt Marmeladov, kizárólag Raszkolnyikov felé fordúlva. - Harmincz kopejkát adott sajátkezüleg, több magának sem volt, bizonyosan tudom. Nem szólt semmit, csak nézett... Úgy senki sem bánkódik és sír ezen a földön, az emberek sorsán, csak odafönn; szemrehányás nélkül, egyetlen szemrehányás nélkül és az még jobban fáj, nagyon fáj... Igen, harmincz kopejkát adott; de hiszen neki is szüksége van valamire, úgy-e? Mit gondol, drága uram? Neki most nagy gondot kell fordítania a tisztaságra s ez a különös tisztaság, ön ért engemet, igen sok pénzbe kerül. Érti? Nos és még hajkenőcs is kell, keményített alsószoknya és finom, rendkívül csinos czipőcskék, hogy mutogathassa lábacskáit, mikor valami pocsolyán kell átmennie. Érti ön, mire kell ez a tisztaság és csinosság? Nos és én, az ő tulajdon édesapja, elvettem az utolsó harmincz kopejkát, hogy megigyam! És iszom! Már be is ittam! Ki fog most már egy ilyen emberen sajnálkozni, mint én vagyok? Mi? Szánakozik ön rajtam? Mondd hát, uram, sajnálsz? He, he, he, he.

Tölteni akart, de az üveg már üres volt.

- Ugyan, érdemes is volna téged sajnálni! - kiáltott föl a korcsmáros, az asztalhoz közeledve.

Csúf szavak vegyűltek az általános nevetésbe. A kik az elbeszélést hallották, nevettek és káromkodtak, bár inkább csak a hajdani hivatalnok külseje csábította őket nevetésre.

- Sajnálni, miért kellene engem sajnálni? - kiáltott föl egyszerre Marmeladov. Fölállott, átszellemülten tárta szét karjait, mintha csak erre a szóra várt volna. - Miért sajnálni? kérded. Igazán nincs rá semmi ok. Bíró, feszítsd meg, feszítsd meg, de míg megfeszíted, sajnáld. Azután majd én magam jövök hozzád, hogy megfeszítselek, mert nekem nem kellenek az örömek, csak a bánat, csak a könnyek. Azt hiszed, kocsmáros, hogy ez a te üveged valami sok gyönyörűséget szerzett nekem? Búslakodás kell nekem, csak búslakodás és könny, s azt megtaláltam a fenekén. Majd fog sajnálni minket az, a ki mindenkit sajnál, a ki mindenkit ismer, az egyetlen, ki mindnyájunk bírája. És eljön a nap, melyen megkérdez: - Hol van a lány, ki a gonosz és sorvadásos mostohaanya és a kis idegen gyermekek jóvoltáért eladta magát? Hol van a leányzó, ki undorodás nélkül tudta szánni az ő földi atyját, a haszontalan korhelyt? - És mondani fogja: - Jőjj hozzám. Már egyszer megbocsátottam neked... megbocsátottam... legyenek most is megbocsátva minden bűneid, mert sokat szerettél! - És ő megbocsát az én Szónyámnak, tudom. Előbb, mikor nála voltam, úgy éreztem a szívemben... Mindenki fölött ítélni fog ő s mindenkinek megbocsát: jóknak, gonoszaknak, bölcseknek és együgyűeknek. S mikor majd mindenki fölött ítélt, mi felénk fordúl. - Jőjjetek közelebb ti is, iszákosak, gyöngék és haszontalanok. - És mi mindnyájan odamegyünk félelem nélkül és eléje állunk. És ő azt mondja: - No, disznók, ti, kik a marhákhoz hasonlíttok, jőjjetek ide. - És a bölcsek meg az okosak azt mondják: - Uram, miért hívod ide ezeket is? - És ő feleli: - Azért hívom őket, ti bölcsek és okosak, mert közülök egyik sem tartja méltónak magát arra, hogy hozzám közeledjék. - És ő felénk nyujtja a kezét, mi ráborulunk, sírunk s megértünk mindent... Ivanovna Katerina is meg fogja érteni... Uram, jőjjön el a te országod.

Aztán erőtlenül, kimerűlten zuhant a padra. Már senkire sem figyelt, elfelejtkezett környezetéről s magába mélyedt. Úgy látszott, szavai nem hangzottak el hatástalanul. Néhány perczig csönd volt, de aztán újra kitört a kaczagás és szitkozódás.

- Jó kis okoskodás!

- Ostoba fecsegés!

- Hivatalnok! - És így tovább.

- Jőjjön, uram, vezessen haza, - mondta végre Marmeladov, Raszkolnyikov felé fordulva. - A Kazjol-féle házban lakom, az udvaron. Ideje hazamenni Ivanovna Katerinához.

Raszkolnyikov már régen el akart menni. Maga is segíteni akart a hivatalnoknak. Látszott, hogy Marmeladov sokkal gyöngébb a járásban, mint a beszédben. Nehézkesen támaszkodott a fiatal emberre. Körülbelül két-háromszáz lépésre voltak a lakásától. Minél inkább közeledtek, annál jobban gyötörte a nyugtalanság és félelem az iszákost.

- Én nem félek Ivanovna Katerinától, attól sem, hogy kitépi a hajamat. Ugyan mire való is a haj! Ostobaság! Jó lenne, ha ön egy kicsit megczibálná, hadd lássa, hogy attól nem félek. Hanem a szemeitől! Igen, a szemeitől, meg a két vörös folttól az arczán, aztán a lélekzésétől. Megfigyelted már, hogyan lélekzik az ember ebben a betegségben, ha izgatott? A gyerekek sírásától is félek. Mert ha Szónya nem hozott nekik ennivalót, akkor... Nem tudom, nem tudom! De a veréstől nem félek. Elhiszi, uram, hogy az ilyen ütések nem is fájnak, sőt nagyon jól esnek? Jó is lesz, hadd verjen, neki is jól esik, tudom. Jó lesz, jó lesz. Itt van a ház. A Kazjol háza. Gazdag német lakatos a gazda... Vezess.

Átmentek az udvaron s fölmásztak a negyedik emeletre. Minél magasabbra értek, annál sötétebb volt a lépcső. Majdnem tizenegy óra volt. S bár ebben az évszakban Péterváron alig van tulajdonképpen éjszaka, ez a lépcső nagyon sötét volt.

Nyitva volt egy kis ajtó a lépcső végén. Mécses világította meg a kicsiny, alig tíz lépés hosszu szobát. A lépcsőről egészen meg lehetett látni mindent. Össze-vissza volt benne minden, leginkább széttépett gyermek-holmik. A hátulsó zug egy rongyos ágyterítővel volt elfüggönyözve. Hihetőleg azon túl volt az ágy. A szobában csak két szék volt s egy rongyos diván, viaszos vászonnal bevonva. Előtte közönséges konyhaasztal állott, takaró nélkül, festetlen. Az asztal szélén pléhgyertyatartóban egy faggyugyertya vége pislogott. Látszott, hogy Marmeladov külön szobában lakott, bár ez a szoba csak átjáró volt. Az ajtó, mely a többi szobába vagy kalitkába vezetett, melyekben Lippewechsel Amália tartá lakását, nyitva volt. Lárma, kiabálás, kaczagás hangzott. Úgy látszott, hogy ott teáznak, kártyáznak.

Raszkolnyikov mindjárt megismerte Ivanovna Katerinát. Szörnyű sovány asszony volt, eléggé magas és jónövésű. Haja még szép sötétbarna volt s arczán két piros folt égett. Karjait mellére szorítva járkált szobájában föl s alá. Ajkai szárazak voltak s mellét rövid, szakadozott lélekzetvétel emelgette. Szemei lázban égtek, de tekintete merev, mozdulatlan volt. Szomorú benyomást tett a szemlélőre ez a sorvadásos, izgatott arcz, a pislogó faggyugyertya világánál. Körülbelül harmincz évesnek látszott s igazán nem illett Marmeladovhoz.

A belépőket észre sem vette. Úgy látszott, semmit sem vesz észre környezetében. Bár a szobában fülledt levegő volt, az ablakot nem nyitotta ki, a mellékszobából füstfellegek tolultak át; köhögött, mégsem tette be az ajtót. A legkisebb leányka, hat éves lehetett, fejét a pamlagba fúrva aludt, félig ülve, félig fekve. A fiú, a ki egy évvel idősebb volt, a sarokban reszketett, sírt; úgy látszott, nemrég verték meg. A legidősebb leányka, körülbelül kilencz éves, sovány, hosszú teremtés, mint egy fogpiszkáló, rongyos, átlátszó ingben, a fiúcska mellett állott. Egy kis köpeny volt rajta női posztóból, de régi lehetett, kinőtte; a térdéig sem ért már. A fiúcskát vígasztalta. Sugdosott neki, ölelgette, mintha meg akarta volna óvni az újabb zokogástól, s ezalatt nagy szemeivel aggódva kisérte anyja mozdulatait. Marmeladov nem lépett be a szobába: letérdelt az ajtó mellett s előretolta Raszkolnyikovot. Mikor az asszony észrevette az idegent, úgy nézett rá, mintha tünődnék: ugyan miért jöhetett ez ide? Aztán hirtelen azt gondolta, hogy az idegen talán a másik lakásba igyekezik, minthogy az övé csak átjáró. Most már aztán nem törődött vele, kilépett, hogy bezárja a külső ajtót.

Mikor meglátta azt az embert, a ki a küszöbön térdelt, dühösen fölkiáltott:

- Óh, hát visszajöttél! Nyomorult rabló! Hol a pénz? Mutasd, mi van a zsebedben? Hol van a ruhád, a pénzed, beszélj!

Átkutatta zsebeit. Marmeladov engedelmesen s alázatosan széttárta karjait, hogy a kutatást megkönnyítse. Egyetlen kopejka sem volt a zsebében.

- Hol a pénz? - kiáltott az asszony. - Ah, Istenem, mindent megivott volna! Tizenkét rubel volt még a ládában.

Ekkor fejének esett és hajánál fogva húzta Marmeladovot a szobába. Marmeladov segített neki; alázatosan csúszott mellette.

- Gyönyör ez nekem. Nem is fáj; boldogság, gyönyörüség, uram! - kiáltott, míg az asszony hajánál fogva húzta s homlokát a padlóhoz verte. A gyermek fölébredt és sírni kezdett. Az a fiú, a ki a szegletbe húzódott volt, nem bírt többé magával. Sírni, reszketni, ordítani kezdett, s mintha hiszterikus roham ragadta volna meg, olyan görcsös erővel kapaszkodott nővérébe. A legidősebb lány reszketett, mint a nyárfalevél.

- Mindent megivott! - kiáltotta kétségbeesetten a szegény asszony. - Még a ruháit is. Ezek pedig éheznek, éheznek! - tette hozzá kezeit tördelve s a gyermekekre mutatva. - Óh, átkozott élet! És nem szégyelte magát? - fordult a nő hirtelen Raszkolnyikov felé. - Szintén a csapszékből! Együtt ittatok, ugy-e? Ki innen!

A fiatal ember sietett szó nélkül távozni. A kitárt ajtóban kiváncsiak jelentek meg. Szemtelenül nevető fejek, szájukban czigarette vagy pipa. Rendetlen alakok néztek be; pongyolában, ingujjban, kezükben kártyával. Akkor nevettek legjobban, midőn Marmeladov a felesége czibálása alatt fetrengve kijelentette, hogy ez az állapot gyönyörűség. Sőt be is jöttek a szobába. Végre kétségbeesett kiáltás hallatszott s Lippewechsel Amália is a szobába rohant, hogy a maga módja szerint rendet csináljon. Meg is parancsolta a szegény asszonynak, a kit fenyegetett és szidalmazott, hogy holnap pusztuljanak a lakásból.

Mikor Raszkolnyikov távozott, összeszedte zsebében azt a néhány rézpénzt, melyet a korcsmáros a rubeljéből visszaadott. Odatette észrevétlenül az ablak párkányára. De a lépcsőn már megbánta a dolgot.

- Micsoda ostobaságot követtem el megint? - gondolta. - Nekik megvan a Szónyájuk, de nekem magamnak is kellene a pénz.

Aztán meggondolta, hogy most már késő volna visszavenni a pénzt. Otthagyta tehát s hazament.

- Szónyának pomádé is kell, - folytatta, gúnyos nevetéssel. - A tisztaság pénzbe kerül... hm! Talán nincs is ma jó napja Szónyecskának. Mert hát olyan az ő dolga, mint a vadászat, meg az aranyásók mestersége... Lehet, hogy holnap pénz nélkül lennének... Ej, az a Szónya! Hogy’ kitalálták a módját: mint kell kutat ásni, melyből nem fogy ki a víz soha. Most már hasznát veszik, meg is szokták. Előbb sírtak, aztán megszokták. Óh, a semmirevaló ember mindent megszokik.

Gondolatokba merült.

- Nos, ha hazudtam, - szólt egyszerre önkénytelenül, - ha az ember nem semmirevaló, - tudniillik az ember általában, hogy úgy mondjam: az emberi nem, akkor az annyit jelent, hogy minden egyéb - előitélet, hogy az embert megrettentsék, s nincs semmi korlát s valószinűleg csak így is kell annak lenni.

III.

Másnap későn kelt. Nyugtalan álma volt, mely egy csöppet sem üdítette föl. Haragos, ideges, gonosz hangulatra ébredt s gyűlölettel nézett szét szobájában.

A szoba olyan volt, mint egy kis kalitka, vagy hat lépés hosszú és készen nyomorúságos volt azzal a sárga, poros, mindenütt levált kárpitozással. A szoba oly alacsony volt, hogy egy nem is valami magas embernek mindig félnie kellett, hogy a padlásba üti a fejét. A bútorok egészen illettek a szobába; három régi, kopottas szék, egy festett asztal a szögletben, a melyen néhány füzet és könyv hevert: ebből állt az egész; a bútorokon lévő por arról tanúskodott, hogy már rég nem tisztogatta a holmit emberi kéz; volt ott egy idomtalan nagy diván is, a mely csaknem az egész falat s a szoba szélességének a felét elfoglalta. Ez régebben valami kartonfélével volt behúzva, most csupa rongy volt s Raszkolnyikovnak ágyul szolgált. Raszkolnyikov gyakran aludt rajta, úgy, a hogy’ volt, vetkezetlenül, takaró nélkül, ócska, viseltes felsőkabátjával takarva be magát, egy kis párnát téve feje alá; a párna alatt, hogy magasabb legyen, rendszerint egy csomó tiszta és szennyes fehérnemű volt. A diván előtt egy kis asztal állt. Nehéz lett volna már mélyebbre sülyedni és jobban elzülleni; de jelenlegi kedélyállapotához képest aránylag még jól érezte magát Raszkolnyikov. Végképpen visszavonult mindenkitől, mint a teknősbéka a héjába; még a szolgáló is, a kinek kötelessége volt őt kiszolgálni s a ki néha betekintett a kis szobába, fölkavarta az epéjét és bosszantotta. Az ilyesmi elő szokott fordulni monomaniakusoknál, a kik egészen belelovalták magukat valamely gondolatba.

A szállásadó asszony már két hét óta beszüntette a kosztadást s ő ez ideig még nem is gondolt arra, hogy háziasszonyával e részben tisztázza a dolgot.

Násztászja, a háziasszony szakácsnője s egyúttal szolgálója, voltaképpen meg volt elégedve a szobaúrnak ezzel a hangulatával, mert végképp abbahagyta a szoba takarítását, söprését, csak kivételképpen, hetenkint ha egyszer vette kezébe a söprűt. Ez a cseléd volt az éppen, a ki az imént felköltötte.

- Kelj föl, mit alszol mindig! - kiáltott rá. - Mindjárt tíz óra lesz, teát hoztam. Kell tea? Már egészen elgyengülsz.

Raszkolnyikov kinyitotta szemét, összerázkódott s megismerte Násztászját.

- A háziasszony küldte? - kérdezte lassan és nehézkesen fölülve a divánon.

- Jut eszébe a háziasszonynak!

A cseléd a maga hasadt tea-kannáját tette a fiatalember elé; már egyszer használt tea volt benne; két darabka sárgás czukrot is tett mellé.

- Te, Násztászja, - mondta Raszkolnyikov, miközben zsebeiben kotorászott (most is ruhában aludt) s néhány pénzt szedett elő, - eredj, végy nekem egy zsemlyét. A hentestől meg hozz egy kis kolbászt, de az olcsóbb fajtából.

- Zsemlyét mindjárt hozok, de kolbász helyett nem szeretnél inkább egy kis káposztalevest enni? Nagyon jó káposztaleves, tegnapról. Neked tettem el, de nagyon későn jöttél haza, - kitűnő káposztaleves.

A mint a káposztaleves megérkezett s Raszkolnyikov hozzálátott, Násztászja leült mellé a divánra s fecsegni kezdett. Falusi liba volt és nagy fecsegő.

- Pavlovna Praszkovja a rendőrségnél akar ellened panaszt tenni, - mondta.

Raszkolnyikov elhúzta az arczát.

- A rendőrségnél? Aztán mit akar?

- Nem fizeted a bért s mégsem költözöl ki. Tudhatod, hogy mit akar.

- Az ördögbe is, még csak ez hiányzik! - mormogott magában, s fogait összecsikorította, - nem, erre most egyáltalában nincs szükségem.

- Ostoba liba! - tette hozzá fönhangon. - Még ma elmegyek hozzá s beszélek vele.

- Lehet, hogy ostoba, mint én, de te, bölcs, úgy fekszel itt, mint egy zsák s nem lehet észrevenni, hogy ebből valami okos dolog sülne ki. Régebben, a mint mondtad, leczkét adtál gyerekeknek, miért nem csinálsz most semmit?

- Csinálok én valamit, - dörmögött Raszkolnyikov nyersen és kedvetlenül.

- Mit csinálsz?

- Dolgozom.

- Mit dolgozol?

- Gondolkozom... - felelt komolyan.

Násztászja majd megpukkadt nevettében. Egyike volt azoknak, a kiket nagyon könnyü megnevettetni; nevetését alig lehetett hallani, de egész teste úgy tánczolt-rengett bele, hogy végül majdnem rosszúl érezte magát.

- Sok pénzt gondoltál már ki magadnak? - kérdezte végre, némileg magához térve.

- Ha az embernek nincs csizmája, nem adhat leczkéket; egyébiránt köpök az egészre.

- Ne köpj a kútba.[3]

- A gyerekekért rézpénzzel fizetnek. Mit kezdhet az ember kopejkákkal, - folytatta hanyagul, mintha tulajdon gondolataira felelgetne.

- Ah, tán az a kívánságod, hogy egyszerre egész kapitálisod legyen.

Raszkolnyikov nagyon sajátságosan nézett rá.

- Igen, egész kapitális egyszerre, - felelt rövid szünet után, szilárd hangon.

- No, csak ne tüzeskedjél, mert még megijed az ember. Hozzak zsemlyét?

- A mint tetszik.

- Óh, most jut eszembe, tegnap, mialatt nem voltál itthon, egy levelet hoztak számodra.

- Levelet? Nekem? Kitől?

- Hogy kitől, azt nem tudom. A postakihordónak három kopejkát fizettem; megadod?

- Add ide hát azt a levelet, az Istenre kérlek, add ide! - kiáltott Raszkolnyikov egészen fölindulva; - óh, Uramistenem!

A levél megjött; csakugyan anyjától, az r-i kormányzóságból jött. Raszkolnyikov el is sápadt, mikor a levelet átvette. Már rég nem kapott semmiféle értesítést, most azonban valami más szorította össze hirtelen a szívét.

- Násztászja, az Isten szerelméért, menj ki most; itt van a három kopejkád, csak takarodjál azonnal.

A levél reszketett kezében, nem akarta a cseléd jelenlétében fölbontani, egyedül akart maradni ezzel a levéllel. A mint Násztászja kiment, ajkaihoz vitte a levelet és megcsókolta; azután még sokáig szeretetteljes tekintettel nézte a czímiratot, anyjának jól ismert kedves, finom, dőlt írását, azét az anyáét, a ki őt régen olvasni és írni megtanította. Tétovázott, csaknem úgy tetszett, mintha félne valamitől. Végre fölnyitotta a levelet: nagy, vastag, két lat nehéz írás volt; két nagy levél-ív volt finom írással teleírva.

„Kedves Rogyám! - írta anyja, - már két hónapja, hogy utoljára levélbelileg elbeszélgettem veled; az alatt én sokat szenvedtem s nem egy éjjel nem bírtam behunyni a szememet a gondolkozás miatt. Hanem te engemet nem fogsz elitélni nem készakarattal történt hosszú hallgatásomért. Tudod, mennyire szeretlek: csak te vagy a mienk: az enyém és Dunyáé; te vagy a mi mindenünk, reménységünk, bizodalmunk. Mit állottam ki, mikor megtudtam, hogy néhány hónap óta otthagytad az egyetemet, mert nem volt miből élned, leczkéid s egyéb keresetforrásaid megszűntek.

Hogy’ is tudtam volna rajtad segíteni évi százhúsz rubel nyugdíjamból? A tizenöt rubelt, a melyet négy hónappal ezelőtt küldtem, mint magad is tudod, e nyugdíj számlájára Vahrusin Ivanovics Vaszilij itteni kereskedőtől kölcsönöztem. Jó ember s apáddal jó barátságban volt. De miután átruháztam rá a jogot, hogy nyugdíjamat ő vehesse föl, várnom kellett, míg adósságom letörlesztődött, s ez csak most történt meg, úgy, hogy az egész idő alatt semmit sem küldhettem neked. De most, hál’ Istennek, azt hiszem, küldhetek neked valamit, sőt azt mondhatjuk, hogy a szerencse mosolyog most ránk, a mint mindjárt elmondom. Legelébb is tudd meg, kedves Rogyám, hogy nővéred már másfél hónap óta megint itthon van, s hogy ezután nem is fogunk egymástól elválni. Hál’ Istennek, szenvedései véget értek, - de majd mindent sorjában mondok el, hogy mi minden történt, s hogy mit titkoltunk eddig előtted. Mikor te vagy két hónappal ezelőtt azt írtad, hogy hallomásod szerint Dunya sok kellemetlenségnek van kitéve a Szvidrigaljov-háznál s e felől körülményes tudósítást kértél, mit felelhettem volna én akkor? Ha megírtam volna a tiszta igazságot, képes lettél volna mindent otthagyni s szükség esetén gyalog idejönni, mert én ismerem a te jellemedet, gondolkozásodat; te nem tűrted volna, hogy nővéredet megsértsék. Én magam is kétségbe voltam esve, de mit tehettem? Mindent én sem tudtam még akkor. A legfőbb nehézség éppen abban rejlett, hogy mikor Dunyecska a mult évben ahhoz a házhoz nevelőnőnek ment, teljes száz rubel előleget vett föl, az alatt a föltétel alatt, hogy havi fizetéséből részletenkint vonják le; azért nem hagyhatta ott a házat, míg az adósságot le nem törlesztette. Az az összeg azonban (most már minden bevallhatok neked, kedves Rogyám,) főképpen arra volt szánva, hogy neked ötven rubelt küldhessünk, a mire neked akkor sürgős szükséged volt, s a melyet a mult évben meg is kaptál. Akkoriban megcsaltunk, azt írván, hogy az a pénz Dunyecska megtakarítása; nem úgy volt a dolog, csak most írom meg a tiszta igazságot, mert most hirtelen minden megváltozott, még pedig Isten akarata szerint jobbra és tudnod kell, hogy mennyire szeret téged Dunya, s hogy mily arany szíve van neki. Valóban, Szvidrigaljov úr eleinte igen goromba volt hozzá, s udvariatlanul és kiméletlenül bánt vele... De nem akarok mindezekbe a szomorú részletekbe bocsátkozni, s téged hasztalanul fölizgatni, úgy is vége már mindennek. Szóval, daczára Petrovna Marfa, Szvidrigaljov úr neje és a többi háziak jó és szelid bánásmódjának, Dunyecskának igen rossz dolga volt; kivált ha Szvidrigaljov úr Bacchus hatalma alatt állott, mely szokás pedig még a katonaságnál ragadt rá. De mi történt később? Gondold csak: ez az ugrifüles ember már régebb idő óta szenvedélyes érzelemmel viseltetett Dunya iránt, a melyet a gorombaság és lenézés álarcza alá takart. Talán maga előtt is szégyelte magát s kétségbe volt esve, hogy ő, az ő korában, mint családapa, még ily könnyelmü gondolatok után indult - s e miatt haragudott Dunyára. Az is meglehet, hogy gorombaságaival és csúfolódásaival csak igazi érzelmeit akarta mások előtt leplezni.

Végre már nem bírt magán uralkodni s arra vetemedett, hogy nyíltan tisztességtelen ajánlatokat tett Dunyának, nagy jutalmat igérvén neki s azzal biztosítva, hogy mindent itt hagy s vele vagy egy másik birtokra, vagy pedig, ha úgy tetszik, külföldre megy. Képzelheted, mit szenvedett Dunya! A házat nem hagyhatta ott azonnal, először az adósság miatt, aztán meg azért is, hogy Petrovna Marfát kímélje, a ki azonnal gyanút táplált volna, a minek folytán mindjárt egyenetlenség támadt volna a családban. S Dunyecskára is botrány hárult volna. Ezenkívül több oka volt, úgy hogy hat hét lefolyása előtt Dunya semmiképp sem számíthatott arra, hogy azt a rettenetes házat elhagyhassa. Te ismered Dunyát, tudod milyen okos és milyen erős jellemű. Dunyecska sokat el tud tűrni s a végsőkig hajtva is van annyi szívóssága, hogy nem könnyen esik ki a sodrából. Még nekem sem írt meg mindent, hogy kíméljen, pedig sűrűn leveleztünk. Hanem a megoldás váratlanul megtörtént. Petrovna Marfa megleste férjét, mikor ez Dunyecskának a kertben könyörgött és mindent visszájára értve, mindenben Dunyecskát okolta. A kertben rettenetes jelenet fejlődött ki; Petrovna Marfa meg is akarta ütni Dunyecskát, nem akart semmit sem hallani, egy egész óráig kiabált s parancsot adott, hogy Dunyecskát egy parasztszekeren azonnal hozzák haza hozzám. A holmiját, fehérneműit, ruháit rendetlenűl, bemálházatlanul a szekérbe dobálták s a megsértett és meggyalázott Dunya kénytelen volt záporesőben teljes tizenhét versztányira nyitott parasztszekéren utazni. Gondolhatod, mit felelhettem volna neked arra a levélre, a melyet ezelőtt két hónappal kaptam tőled. Mit írhattam volna? Kétségbe voltam esve; a valót nem volt szabad megírnom, azzal szerencsétlenné tettelek, elkeserítettelek volna s mit tehettél volna aztán te? Talán te is vesztedbe rohantál volna, de meg Dunyecska is megtiltotta; azt pedig, hogy puszta fecsegessél töltsek meg egy levelet, mialatt lelkem olyan fájdalommal volt tele, nem tehettem. Teljes egy hónapig tartott városunkban a történtekről a pletyka; a dolog annyira ment, hogy már a templomba sem mehettünk, hogy kikerüljük a megvető tekinteteket és a suttogásokat; még jelenlétünkben is egész hangosan folyt rólunk a beszéd. Ismerőseink kitértek utunkból, nem köszöntek s jó forrásból tudom, hogy néhány fiatalember gyalázatosan meg akart bennünket sérteni: be akarta piszkítani kapunkat kátránynyal, úgy hogy házigazdánk már azt követelte: költözzünk ki. Mindennek az oka Petrovna Marfa volt, a ki Dunyát mindenütt eláztatta, rágalmazta. Ő az egész várost ismeri s akkoriban csaknem mindennap bejött; s mert nagyon nyelves és legbensőbb dolgait is szereti elbeszélni, különösen pedig férjére panaszkodik mindenki előtt, a mi elég rossz, - rövid idő mulva nemcsak az egész város, hanem az egész kerület is tudta a történetet. Én belebetegedtem, de Dunyecska erősebb, mint én, s csak láttad volna, hogy elviselt mindent s a mellett hogy’ vígasztalt még engem is s öntött belém erőt. Igazi angyal! Végre aztán Isten irgalmából véget értek szenvedéseink. Szvidrigajlov úr más véleményen volt s puszta részvétből Dunyecska iránt, tökéletes és világos bizonyítékait mutatta be Dunya ártatlanságának felesége előtt, csak egy levelet kellett megmutatnia, melyet ugyan még azelőtt írt, mielőtt Petrovna Marfa a kertben találta őket. Ebben a levélben Dunya minden vallomást és titkos összejövetelt megtagad tőle. Ez a levél Dunyecska elutazása után Szvidrigajlov úr kezében maradt; ebben a levélben szemére veti Dunyecska az ő hűtlen és éppen Petrovna Marfa iránt méltatlan viseletét, mely nem méltó családapához s mely arra törekszik, hogy egy ártatlan, szegény, elhagyott leánykát még boldogtalanabbá tegyen. - Egy szóval, kedves Rogyám, ez a levél olyan méltóságteljesen, olyan nemesen volt megírva, hogy én sírva fakadtam, mikor elolvastam. És most sem tudok könnyezés nélkül visszagondolni rá. Ezen kívül kihallgatták a cselédeket is, kik sokkal jobban tudták, mit akart Szvidrigajlov úr. Petrovna Marfa azt mondta, úgy érzi magát, mintha villámcsapás érte volna; Dunyecska ártatlanságáról azonban meggyőződött és már másnap, éppen vasárnap volt, a székesegyházba kocsizott, térdre vetette magát s úgy könyörgött az ég királynőjéhez erőért, melylyel ezt az új megpróbáltatást is elviselhesse. Templom után egyenesen hozzánk jött; előbb senkit sem szólított meg. Elbeszélt nekünk mindent, keservesen sírt, átölelte Dunyát s úgy kérte, hogy bocsásson meg neki. Másnap aztán vonakodás nélkül elment mindenkihez és hirdette a Dunyecska ártatlanságát, hízelgő szavakkal, könnyezve. Nemes, példaszerü viselet. De ez még nem volt elég. Elolvasta és mindenkinek megmutatta Dunyecska levelét, melyet Szvidrigajlov úrhoz írt s ezenkívül még le is másoltatta. (Ez az én véleményem szerint fölösleges volt). Igy kocsizott néhány napig ide-oda a városban. Némelyek már panaszkodtak is, hogy őket átugrotta, ezért aztán bizonyos sorrendet kellett tartania. Minden házban várták, tudták, mikor jön és olvassa a levelet. S minden ilyen fölolvasáshoz összegyűltek azok is, kik már a saját házukban, vagy másoknál hallották. Az én véleményem szerint sok minden fölösleges volt, de a Petrovna Marfa jelleméhez tartozik a túlhajtás is. Legalább újra helyreállította a Dunyecska jó hírét. Ennek az egész dolognak szégyene az egyetlen bűnösre, az ő férjére zúdult. Már majdnem megsajnáltam. Némelyek már igazán túlszigorúan ítélték el ezt a bolondot. Dunyát sokfelé hívták: vállalja el a gyermekek oktatását. De ő nem vállalkozott. Ez azonban mind csak előkészület volt ahhoz az eseményhez, mely változtatni fog a sorsunkon. Tudd meg tehát, kedves Rogya, hogy Dunyecskának kérője akadt; már „igen”-t is mondott, a mit én ezennel tudatok is veled. S bár mi ezt az egész dolgot a te közreműködésed nélkül intéztük el, te nem fogsz ránk haragudni, tekintve az események folyását, hogy a felelet elhalasztása - csak válaszod megérkeztéig is - lehetetlenség lett volna. Te, mint távollevő, úgy sem ítélhettél volna alaposan. Hát így történt. A vőlegény Luzsin Petrovics Péter, udvari tanácsos, távoli rokona Petrovna Marfának, a ki titokban előmozdította a dolgot. Úgy kezdődött az egész, hogy ő óhajtott velünk megismerkedni. - Persze elfogadtuk; eljött, nálunk kávézott és másnap levelet írt, melyben igen udvariasan ajánlatot tett, és gyors, határozott választ kért. Nagyon üzleti férfiú, sok sürgős dolga is van, most éppen Pétervárra akar utazni, minden percze drága. Minket persze nagyon meglepett ez a váratlan megkérés, s bizony egész nap tanácskoztunk. Megbízható, jó helyzetü férfi, két hivatala is van s már egész tőkét gyűjtött magának. Persze már negyvenöt éves, de még meglehetős kellemes külsejű, tetszhetik az asszonyoknak. Különben igen tisztességes, szolíd úr, egy kicsit mogorva meg nagyralátó. De hát lehet, hogy csak első látásra ilyen. Megjegyzem előre, kedves Rogya, nehogy ha majd Pétervárott találkozol vele, - a mi nemsokára megtörténik, - mindjárt az első látás után megítéld, a mi már a te szokásod, különösen ne fordulj el tőle mindjárt, ha valami nem fog tetszeni rajta. Hanem ezt csak előrelátásból mondom, különben azt hiszem, előtted is kellemes lesz. Petrovics Péter első látásra is tiszteletre méltó ember. Első látogatása alkalmával kijelentette, hogy neki szilárd alapelvei vannak, osztja a mi fiatal nemzedékünk törekvéseit és gyűlöli az előítéleteket. Még sok mindent beszélt; úgy látszik, egy kicsit hiú és szereti, ha hallgatják, de hát ez még nem a legnagyobb hiba. - Én ugyan keveset értettem a beszédjéből, de Dunya azt mondta, hogy bár Petrovics Péter nem valami kitünő műveltségü ember, mindamellett igen okos és látszólag jó is. Ismered a nővéredet, Rogya; jellemes, okos, türelmes, nagylelkű leány, bár izgékony szíve van; jól kitanultam. Nagyon természetes, hogy szerelemről egyik félnél sem lehet szó. De Dunya nemcsak okos leány, hanem nemes leány is, ki kötelességének fogja tartani, hogy férjét boldoggá tegye. Abban sem kételkedem, hogy ő is tesz majd valamit a Dunya boldogítására, bárha ez a dolog mégis csak gyorsan történt egy kicsikét. Különben a milyen számító ember ő, azt is tudni fogja, hogy minél boldogabbá teszi Dunyát, annál biztosabb alapon fog nyugodni az ő saját boldogsága. Persze, hogy a jellemök sem egyforma, nézeteltéréseik is lesznek - a legboldogabb házasságban sincs másként, - de hát erre nézve azt mondta Dunyecska, hogy ő bízik benne, nincs ok a nyugtalanságra s hogy ő sokat el fog viselni, csak a jövendőbeli kölcsönös viszonyok becsületességre és igazságra legyenek alapítva. Egyszer úgy tapasztaltam, mintha durva volna, de hát ez attól is lehet, hogy olyan szilárd, egyenes ember. Mikor másodszor volt nálunk, azt mondta, hogy ő már régen elhatározta magában - mielőtt még Dunyát ismerte volna, - hogy egy tiszteletre méltó, hozomány nélküli leányt fog feleségül venni; még pedig olyat, a ki már valami nagy csapást átszenvedett. Mert ő szerinte a férfinak nem szabad köszönettel tartoznia semmiért sem az asszonynak; sokkal jobb, ha az asszony férjét jóltevőjének is tartja. Megjegyzem, hogy talán finomabban s udvariasabban fejezte ki magát, már nem emlékszem minden szóra, csak az értelemre. Bizonyosan nem is célzatosan mondta, csak a beszéd heve ragadta el; később aztán jóvá is akarta tenni a hibáját. Azért mégis ridegnek tetszett a beszédje, meg is mondtam Dunyának. De ő majdnem ingerűlten felelt: - A szó még nem tett; - mint a hogy igaz is.

Mielőtt Dunyecska elhatározta magát, egész éjjel nem aludt. Azt hitte, alszom, nem látom, a mint kiszáll az ágyból, le és föl járkál a szobában, egész éjjel; végre letérdel és sokáig buzgón imádkozik a szent-kép előtt. Másnap mondta nekem, hogy beleegyezik a házasságba. Már említettem, hogy Petrovics Péter Szentpétervárra megy. Fontos ügyei vannak s ügyvédi irodát akar nyitni. Már régen foglalkozik ügyek vezetésével, védésével s a napokban éppen meg is nyert egy nagy pört. Még a szenátusban is van valami fontos dolga. Így állván a dolog, ő még neked is nagy hasznodra lehet, kedves Rogya. El is határoztuk már Dunyával együtt, hogy a mai naptól kezdve hozzáfoghatsz pályád határozott folytatásához, mert hát egész világosan áll előtted a sikeres jövő. Óh, ha minden jól sikerülne! Olyan szerencse lenne, a melyet csak az Isten különös kegyének tekintenénk. Dunya csak a te sikeredről ábrándozik. Mi már megkockáztattunk néhány szót a jövődről Petrovics Péter előtt; - de ő nagyon tartózkodva felelt. Mondta ugyan, hogy titkárra mindenesetre lesz szüksége és szívesebben adná a fizetést rokonnak, mint idegennek. Csak legalább a legszükségesebbeket tudná az az ifjú. (Mintha bizony kételkedni lehetne a te képességedben!) Ezenkivül kétségeskedett, hogy a te egyetemi tanulmányaid hagynának-e annyi időt, a mennyi az irodai foglalkozásra szükséges. Akkor nem beszéltünk erről többet, de Dunya azóta mindig erre gondol. Néhány nap óta a legbuzgóbban festegeti maga elé a te képedet, mint Petrovics Péter irodavezetőjét s egyszer tán társát! Annál inkább, hogy te is a jogi pályát választottad. Ah, Rogya, az ő ábrándjait én is osztom. Egyszer majd csak legyőzzük mi a Petrovics Péter ellenvetéseit. (Hiszen ő még nem ismer téged!) Dunya meg van róla győződve, hogy ő jövendőbeli férjénél mindent ki fog vinni. Természetes, hogy óvakodtunk Petrovics Péternek elárulni minden tervünket, leginkább pedig azt, hogy társa lennél. Ő nagyon reális ember, s bizonyosan rossz néven venné ezeket a bohó álmokat. Még azt sem árultuk el, hogy azt reméljük: ő majd segíteni fog tégedet, legalább tanuló-éveid alatt. Azért nem beszéltünk még erről, mert tudjuk, hogy magától is meg fogja tenni ezt a nemes ajánlatot. (Ugyan megtagadhatná-e Dunyecskától?). Különben is hasznodat fogja venni, te leszel az ő jobbkeze s ha tesz valamit érted, nem oszt alamizsnát, csak a munkádat fizeti meg. Így intézi majd Dunyecska és én tökéletesen az ő nézetét osztom. Másodszor azért is nem beszéltünk még vele erről a tervről, mert a találkozás előtt meg akartam őt veled ismertetni. Mikor Dunya szeretettel beszélt rólad, ő azt mondta, hogy minden embert látni kell előbb, még pedig igen közelről, aztán ítélhetünk felőle; ő majd akkor fog rólad véleményt alkotni magának, ha látott. Tudod, drága Rogyám, én úgy gondolom (nem mintha tőle tartanék, talán, csak vénasszony-szeszélyből), hogy jó lenne nekem a házasság után is egyedül laknom, mint most; nem kellene hozzájok mennem. Meg vagyok győződve, hogy ő olyan finom, udvarias lesz s fölszólít, hogy ne váljak el a lányomtól. Ha még eddig nem szólt erről, csak azért van, mert hisz ez magától értetődik s ezért nem is veszem tőle rossz néven. Sokszor láttam, hogy nem valami nagyon szeretik a férjek az anyósokat. Én nem szeretnék senkinek terhére lenni, sőt tökéletesen szabad szeretnék maradni, míg egy darab kenyerem lesz s olyan gyermekeim, mint te és Dunyecska. Ha csak lehet, a ti közeletekben szeretnék lakni. Mert a javát levelem végére hagytam, kedves Rogyám. Képzeld csak, kedves barátom, nem sokára ismét találkozunk s három évi távollét után ölelhetjük egymást. Már egészen bizonyos, hogy én meg Dunya Pétervárra megyünk. Még nem tudom biztosan a napot, de mindenesetre hamar, egy hét leforgása előtt. Minden a Petrovics Péter rendelkezéseitől függ, melyeket ő, mihelyt Pétervárra érkezik, tudatni fog velünk. Azt akarja, valami különös okból, hogy a házasságot siettessük, még a böjt előtt szeretné megtartani az esküvőt, ha azonban addig nem készülhetnénk el, legalább mindjárt Mária mennybemenetele után. Óh, milyen örömmel szorítlak a szívemre! Dunya izgatott a viszontlátás örömétől s egyszer azt mondta, persze csak tréfából, hogy csak azért az örömért is hozzá menne Petrovics Péterhez. A jó angyal! Ő most nem ír neked, de azt izeni, olyan sok mondani valója van, hogy nem is meri kezébe venni a tollat, mert néhány sorban úgy sem tudna semmit sem mondani, s csak izgatná magát. Szívből ölel és számtalan csókot küld. Tekinteten kívül hagyva azt, hogy nemsokára látjuk egymást, még a napokban fogok pénzt küldeni. Mióta tudják, hogy Dunya a Petrovics Péter menyasszonya, megerősödött a hitelem. Bizonyosan tudom, hogy Ivanovics Vaszilij a nyugdíjamra hetvenöt rubelt is kölcsönöz, így azután huszonöt vagy harminc rubelt is küldhetek neked. Többet is küldenék, de félek az utazás költségeitől. Igaz ugyan, hogy Petrovics Péter a költség egy részét magára vállalta, (ő fizeti ki ugyanis a nagy láda szállítási díját, a koffert is szívességből kaptuk), de hát a megérkezésre is kell számítani s egy garas pénz nélkül nem lehetünk az első napokban. Mi már mindent pontosan összeszámoltunk Dunyecskával. Az út nem kerül nagyon sokba. Tőlünk a vasútig alig kilencven versztányi az út. Arra az útra már fogadtunk egy fuvarost; onnan pedig a harmadik osztályon fogunk utazni, kedélyesen. Így aztán remélem, hogy harmincz rubelt küldhetek neked.

De már elég. Két ívet írtam telisteli, már nincs több helyem. De olyan sok minden történt! Most azonban, drága Rogyám, ölellek. Élj boldogul, legközelebbi viszontlátásunkig. Szeresd Dunyát, a húgodat. Szeresd úgy, a hogy’ ő szeret tégedet és tudd meg, hogy ő végtelenül szeret, jobban, mint saját magát. Ő angyal, de te, Rogya, mindenünk vagy, reményünk és bizalmunk. Ha te boldog leszel, mi is azok leszünk. Imádkozol-e még, Rogya, úgy, mint régen, s gondolsz-e a Teremtőre s a Megváltóra? Félek, hogy a te szívedbe is befészkelte magát a divatos hitetlenség. Ha igaz, imádkozni fogok érted. Emlékezel még, szerettem, gyermekéveidre, mikor még atyád is élt, mikor térdeimen gagyogtad el imáidat; milyen boldogok voltunk akkor mindnyájan!

Isten veled! Vagy jobban mondva: viszontlátásra. Ölellek szívből, szeretettel, és csókollak számtalanszor.

Tied a sírig

Raszkolnyikova Pulhéria.”

Raszkolnyikov arcza majdnem az egész idő alatt, míg olvasott, könnyes volt. De mikor elvégezte, sápadt lett, görcsösen összerándult s ajkát epés, haragos rángás fogta el. Letette a fejét vékony párnájára s merengett sokáig, sokáig. Hevesen dobogott a szíve, s hevesen torlódtak össze gondolatai. Egyszerre úgy érezte, hogy a sárga szobácska levegője tikkasztó és kevés; tekintete s gondolatai térséget követelnek. Kiment. Most nem félt, hogy valakivel találkozik, nem is gondolt rá. Útját a Vaszilyevszkij-Osztrov felé vette, a V.-proszpekten át; de szokása szerint úgy ment, hogy nem is ügyelt az útra, magában suttogott, sőt hangosabban is beszélt, mi által a járókelők figyelmét magára vonta; némelyek részegnek nézték.

IV.

Anyja levele egészen elkínozta. De a fő, legjelentékenyebb pontot illetőleg egy perczig sem kételkedett, még akkor sem, mikor a levelet olvasta. A fő pontra nézve pedig azt határozta gondolatban, még pedig visszavonhatatlanul: - Ennek a házasságnak, míg én élek, nem szabad megtörténni; ördög vigye el Luzsint.

- A dolog egész világos - dörmögött magában, gúnyosan mosolyogva s diadalmaskodva iménti határozat-hozatala következtében. - Nem, mamácskám, nem, Dunya, ti nem szedtek rá engem!... S még mentegetőznek, hogy nem kérték ki az én tanácsomat s nélkülem határoztak! Úgy-e! Azt gondolják, hogy most már nem is lehet azon változtatni; no, majd meglátjuk, lehet-e, nem-e? - Milyen nagyszerü ez a kifogás is: - Petrovics Péter olyan üzleti ember, hogy még nősülni sem tud máskép, mint üzleti utazás közben, majdnem csak vasúton. Nem, Dunyecska, mindent látok és tudom, hogy miről készülsz te én velem olyan sokat beszélni, azt is tudom, miről gondolkoztál egész éjjel, föl s alá járva a szobában, azt is tudom: mit imádkoztál a kazáni Mária-kép előtt, a mely a mamácska hálószobájában van. A Golgotára nehéz följutni... Hm... Tehát már minden végkép el van végezve; üzleti, józan emberhez méltóztatik férjhez menni, Romanovna Avdotya, olyanhoz, a kinek van kapitálisa, (már van saját kapitálisa: ez már szolíd, ez már számba veendő), van két hivatala és osztja a mi fiatal nemzedékünk meggyőződéseit (a mint a mamácska írja) és - a mint látszik, jó ember - a mint azt maga Dunyecska észrevette. Ez az „a mint látszik” mindennél pompásabb! És ez a Dunyecska hozzá megy ehhez az „a mint látszikhoz”... Pompás! Pompás!... De mégis érdekes, hogy miért ír nekem mama a fiatal generáczióról? Egyszerűen azért-e, hogy jellemezze a személyt, vagy messzebb menő célból: hogy megnyerjen Luzsin úr számára? Mily ravaszság! Érdekes volna azt is megtudni: mennyire voltak bizalmasok egymással aznap, az éjjel és az azután következő időben? Mindent elmondtak-e egymásnak egyenesen, vagy mindketten azt tételezték föl, hogy tudják: mi van egyiknek is, másiknak is a szívében és gondolatában s már nincs szükség rá, hogy beszéljenek, úgyis hiába beszélnének. Valószinű, hogy legalább részben így történi; legalább a levélből ez látszik: mamának egy kicsit nyersnek tünt föl, egy kicsit, és a naiv mamának volt annyi bátorsága, hogy ezt az észrevételét közölje Dunyával. Ez meg, természetesen, megharagudott és „boszúsan felelt”. Hogy’ is ne! Ki ne boszankodnék, mikor a dolog naiv megjegyzések nélkül is érthető s mikor el van határozva, hogy már úgyis hiába a beszéd. S mi az, a mit nekem ír: „Szeresd Dunyát, Rogya, mert ő jobban szeret téged, mint maga-magát”; nem azt jelenti-e az, hogy őt magát is bántja titokban a lelkiismeret azért, hogy leányát föláldozza a fia kedvéért. „Te vagy a mi reménységünk, te vagy a mi mindenünk!” - óh, anyácskám!... A harag egyre jobban forrt benne s ha most Luzsin úrral találkozik, hihető, hogy megöli.

- Hm! az igaz, - folytatta, követve a fejében forrongó gondolat-vihart, - az igaz, hogy az emberhez fokozatosan és szigoru vigyázattal kell közeledni, ha ki akarjuk ismerni, hanem hát Luzsin úr világos. Fődolog az, hogy „üzleti és úgy látszik, jó ember”; nem is tréfa: a málhát átvenni s a bőröndöt a saját költségére elszállítani! Hogyne volna jó ember? Ők pedig mindketten, a menyasszony és anyám, parasztszekeret fogadnak, mely ponyvával van betakarva, (hiszen utaztam én arra!). Sebaj! Hiszen csak kilenczven verszta s „ott kedélyesen elhelyezkedünk a harmadik osztályban” ezer versztára! Nagyon helyes: addig nyújtózkodjál, a meddig a takaród ér; hát ön Luzsin úr, hát ön? Hiszen ő az ön menyasszonya... Hát nem tudta ön azt, hogy anyám az útiköltséget kénytelen a nyugdíjából előre fölvenni? Természetes, csakhogy itt a kereskedelmi szempont, a haszon jő tekintetbe: só és kenyér közös, de a dohány külön, mint a közmondás tartja. S még ezt az alkalmat is fölhasználta az üzlet-ember, hogy rászedje őket: a málhát olcsóbban szállítják, mint a személyt, talán egész ingyen is. Hát ők ezt nem tudják, vagy készakarva nem akarják észrevenni? És meg vannak elégedve! S ha elgondolja az ember, hogy mindez még csak a virág, az igazi gyümölcs csak később jön. Itt pedig nem a fösvénység, nem a huzavona, hanem az eljárás módja a figyelemreméltó. Mert hiszen ebből következtetni lehet a mennyegző utáni bánásmódra... De hogy’ okoskodik mamácska is? Mivel jön ő Pétervárra? Három rubellel, vagy két „czédulával”, mint az az... öregasszony... szokta mondani... hm. Mit gondol, miből fog azután Pétervárott élni? Hiszen bizonyos körülményekből már sikerült neki megtudnia, hogy neki a mennyegző után Dunyával együtt élni nem lesz szabad, még a legelső napokban sem. Az a kedves ember ezt is jól elő tudta adni valahogy, megismertette magát, habár anyám ezt a föltevést mindenképpen tagadja. „Magam mondok le,” mondja ő. De hát aztán kire számit? Arra a százhúsz rubel nyugdíjra, a melyből még le kell vonni az Ivanovics Afanaszij kölcsönét? Téli kendőket fog varrni, kézelőket hímezni, öreg szemeit rontani? De hiszen a téli kendők évenkint mindössze csak húsz rubellel szaporítják a százhúsz rubelt, ezt én jól tudom. Tehát mégis csak Luzsin úr nagylelküségében bizakodnak: „Ő maga fog eziránt kérőleg ajánlatot tenni.” No, hiszen csak tartsd rá a zsebed. Mindig úgy szokott ez lenni ilyen Schiller-féle szép lelkekkel: az utolsó pillanatig páva-tollakkal ékesítik az embert, utolsó pillanatig a legjobbat s nem a legrosszabbat reménylik; és bár előre sejtik, hogy mi van az érem másik oldalán semmi szín alatt sem vallanák be magoknak az igazat. Kíváncsi vagyok rá, vajon szereti-e Luzsin úr a rendjeleket? Fogadni mernék, hogy van egy Szent-Anná-ja s azt minden dísz-ebédnél, melyet szállítók és kereskedők rendeznek, a gomblyukába tűzi. Majd a lakodalmán is föltűzi. Különben vigye el az ördög... Nos, anyácskával, Isten neki, még csak megesnek ilyen dolgok, ő már olyan; de Dunya? Dunyecska, az én édesem, hisz olyan régen ismerem már! A jellemét alaposan. Azt írja anyóka: „Dunyecska sokat el bír viselni.” - tudom, tudtam már harmadfél évvel ezelőtt is s azóta sokat gondoltam erre; éppen erre, hogy Dunyecska sokat el bír viselni. Ha ő a Szvidrigajlov úr dolgának a következményeit elviselte, akkor igazán sokat elbír. És már most anyókával együtt azt képzeli, hogy Luzsin urat is elviseli. Luzsin urat, a ki már az első találkozásnál fejtegeti a nyomorból választott feleség theóriáját s azt, hogy az asszony jóltevőjét lássa a férjben. No, lehet, hogy csak fecsegett, bár nagyon komoly férfi. (Annyira komoly, hogy nem is akart tán fecsegni, hanem rögtön föltárni a nézeteit.) De hát Dunya, Dunya! Ő mégis csak a lelkébe láthatott ennek az embernek, hiszen vele akar élni. Ő inkább tengődött volna fekete kenyéren és vízen, mintsem eladja lelkét, hogy erkölcsi szabadságát kényelmes életért áldozta volna föl, nem az egész Sehleswig-Holsteinért, még kevésbbé a Luzsin úr kedvéért. Nem, ilyet Dunya soha se tett volna... Így ismerem és bizonyosan most sem változott meg! Mit mondhatok még? Igaz ugyan, hogy nehéz azokat a Szvidrigajlovékat elszenvedni s az egész életen át küzködni mint nevelőnő kétszáz rubelért; de tudom, hogy az én nővérem inkább lett volna egy ültetvényes néger rabszolgája, mintsem arra határozza magát, hogy lelkét, erkölcsi érzéseit egy olyan emberrel kötött házasság által alacsonyítsa le, a kit nem becsül s a kivel együtt nem érez soha - és még hozzá örökre és csakis valamely személyes előny miatt. Ha színaranyból volna az a Luzsin úr, vagy kristálytiszta gyémántból, Dunya akkor sem nyugodna bele hogy hálótársa legyen. És mégis, mért teszi? Mi oka van rá? Mi ennek a talánynak a megoldása? A dolog világos. Magáért, a saját kényelméért bizonyosan nem teszi, tehát másért adja el magát! Egy szeretett, imádott férfi miatt áldozza föl magát. Ez a magyarázat. A fivér, az anya jóléteért adja el magát, ezért ad föl mindent. Oh, ilyenkor mindent a piaczra viszünk: önbecsülésünket, szabadságunkat, nyugalmunkat, még a lelkiismeretet is, mindent, mindent a zsibvásárra! Veszszen el az élet, csak az legyen boldog, a kit szeretünk. És ha a jezsuitákkal okoskodva, belenyugszunk is a dologba: így van jól, a czél szentesíti az eszközt. Ilyenek vagyunk, ez tiszta, világos, mint a nap. De az is világos, hogy mindez senki másnak a kedvéért sem történik, mint éppen Raszkolnyikov Romanovics Rodion kedvéért, még pedig első sorban ő érte. Hogy’ is ne, hiszen a szerencséje forog szóban, gondoskodni kell az ő egyetemi életéről, aztán társul beszerezni az ügyvédi irodába, biztosítani a jövőjét. Talán egykor gazdag is lesz, tisztelt, becsült s talán egykor mint híres ember fogja bevégezni életét... És az anya? Eh, hisz úgy is minden csak Rogya kedvéért történik, a megbecsülhetetlen Rogyáért, az első-szülöttért s vajon az ilyen első-szülöttért nem kellene-e föláldozni egy olyan leányt? Óh, ti kedves, igazságtalan teremtmények! Ezért az egyért magatokra veszitek akár a Szónya sorsát is - Szónya, Marmeladova Szónya, a ki örökké ismétlődik, mióta a világ áll. De hát megmértétek ti ennek az áldozatnak a sulyát? Egy ilyen áldozatét? Valóban? És van erőtök hozzá? Aztán okos és hasznos lesz az? Tudja-e, Dunyecska, hogy a Szónya sorsa egy csöppet sem utálatosabb ám, mint a magáé lesz Luzsin úr mellett? „Szerelemről szó sem lehet,” - írja anyókám. Mi lesz hát, ha nincs szerelem, becsülés, hanem a helyett útálat, megvetés, undor már is, bőségesen. Mi lesz később? Végre is oda jutunk, hogy „a tisztaságra vigyázni kell.” Úgy-e, úgy van? „Tudja ön, érti ön, mit jelent ez a tisztaság?’” Érti-e, hogy a Luzsin-féle „tisztaság” éppen annyit tesz, mint a Szónyecskáé! Talán még útálatosabb, alávalóbb, mert hát ön bizonyos kényelemre is számít, míg amott csak éhségről volt szó. Sokba, nagyon sokba fog kerülni magának ez a „tisztaság”, Dunyecska! És ha egyszer nagyon nehéz talál lenni ez a teher? Mennyi bánat, szenvedés, átkozódás, titkos könnyek! Mert hisz maga nem Petrovna Marfa ám! És mi lesz akkor anyánkkal? - Mert hiszen ő már is aggódik, nyugtalan, hát még akkor, ha minden világos lesz előtte? Hát én?... De hát mit is képzeltek rólam tulajdonképpen? Én nem akarom az áldozatot, Dunyecska; nem akarom, anyám! Nem történhetik meg, a míg én élek, nem szabad, nem lehet!... Nem fogadom el!...

Hirtelen föltekintett és állva maradt.

- Nem fogadod el? Hát ugyan mit tehetsz a megakadályozására? Megtiltod? Van hozzá jogod? Mit adsz te nekik, hogy jogod lenne parancsolgatni? Hogy nekik szenteled életedet, hivatásodat, majd ha befejezted tanulmányaidat és állásod lesz? Ezt már tudjuk. A jövőre kiállított váltó csupán; de most mindjárt? Most rögtön kell valaminek történnie, érted. Aztán mit művelsz most? Magad is csak lopod őket, nem segélyezed. Ők Szvidrigaljovéktól kapják a pénzüket, meg a kegydíjból. Hogyan fogod te pótolni nekik Szvidrigaljovékat és Vahruzsin Ivanovics Vaszilijt? Te, jövendőbeli milliomos, Zeus, ki előre kirendeled az ő sorsuk folyását? Mikor? Tiz év mulva, ugy-e? De mi lesz addig? Tíz év alatt könnyen megvakulhat anyánk a kötéstől, himzéstől, talán meg is öli a nyomor, az éhség. És nővéred? Nos, gondold meg: mi történhetik a nővéreddel tíz év multán és tíz év alatt? Eltaláltad?

Így gyötörte, kínozta magát ezekkel a kérdésekkel, kegyetlen gyönyörrel. Különben ezét a kérdések nem most támadtak; régi, szomorú ismerősei voltak már. Már régen kínozták őt és sokszor majd a szívét repesztették meg. Már régen, nagyon régen keletkezett szívében ez a gyötrelem, nőtt, gyarapodott, megérett s végre egy borzasztó vad, fantasztikus kérdés alakjában mutatta be magát. Gyötörte agyvelejét, szívét s egy elfogadható megoldás után kutatott. Most, mint a villámcsapás, zúdult rá anyja levele. Világos volt előtte, hogy most már nincs idő a kérdéseket találgatni, reflexiókat tenni tehetetlenül, most már cselekedni kell rögtön, föltétlenül. Minden áron el kell határoznia magát, bármire, különben...

- Vagy mondjunk le örökre mindenről, a mit életnek hívnak! - kiáltott föl végre kétségbeesetten. - Vagy vessem alá magam türelmesen sorsomnak; jőjjön, a minek jönnie kell. Egyszer mindenkorra elfojtani bennem mindent; - élni és szenvedni teljes lemondással.

- Érti-e, uram, mit tesz az: nincs más menekvés? - Ez a Marmeladov tegnapi kérdése volt s most egyszerre eszébe jutott. - Mindenkinek csak meg kell kisérlenie a lehető menekülést.

Összerezzent. Egy gondolat - ez is tegnapi - éledt föl agyában. De nem ez volt az összerezzenés oka. Hiszen tudta, sejtette, hogy ennek a gondolatnak jelentkeznie kell. Várta, s ezt az eszmét nemcsak tegnap óta ismerte. Csak az volt most a különbség, hogy ez az ötlet régen, még tegnap is, csak agyrém volt előtte, s most nem úgy jelent meg, mint agyrém, hanem borzasztó, előtte teljesen ismeretlen világításban...

Majd gyorsan körültekintett, mintha keresett volna valamit. Érezte, hogy le kell ülnie, padot keresett. A K.-boulevard végén volt. Száz lépésnyire tőle pad állott, oda sietett, a mint csak bírt, s útközben mégis akadt egy kis kalandja, mely egész figyelmét lekötötte.

Mikor padot keresett, egy női alakot látott; de nem figyelt rá, mint egyáltalában semmit sem nézett meg akkor figyelmesebben. Sokszor megtörtént már vele, hogy nem látta a mellette lévő tárgyakat. Egyszer például hazament a nélkül, hogy tudta volna, melyik utat választotta? Szokása lett az ilyen eljárás. De az előtte haladó nő alakján volt valami olyan szokatlan, szembetűnő, hogy végre is rajta feledte szemét. Előbb kedvetlenül, bosszúsan, később mindig szilárdabban. Szerette volna tudni: mi olyan föltűnő tulajdonképpen ezen a hölgyön? Előbb úgy látta, nagyon fiatal leány. Bár a nap forrón sütött, kalap, keztyű, napernyő nélkül haladt és sajátságosan lóbálta kezeit. Könnyü selyemruha volt rajta, gondtalanul rádobva, alig kapcsolva össze; hátul, a derék alatt, el volt szakadva a szoknyája s kilógtak a rongyai. Meztelen nyakára egy kis kendő volt dobva, de az egészen félrecsúszott.

A leány bizonytalanúl ment, megbotlott, sőt tántorgott is.

Ez a jelenség egészen lekötötte Raszkolnyikov figyelmét. Utólérte a leányt, éppen a pad mellett. Mikor odaért, a leány nehézkesen rádobta magát a padra, feje a karján csüngött, szemeit bezárta, bizonyosan a nagy kimerültség miatt.

Mikor Raszkolnyikov jobban megnézte, látta, hogy tökéletesen részeg. Sajátságos, idegenszerü jelenség; alig hitt a szemeinek.

Csinos kis arczocska volt előtte. Sovány, keskeny, szőke fej, alig tizenhat éves, lehet, hogy csak tizenöt. Ez az arca erősen ki volt pirulva, s egy kicsit duzzadt is. A leány nem volt eszméleténél. Lábait egymásra rakta; jobban kilátszottak, az igaz, mint a hogy’ illett volna, de úgy látszott, a leány nem is tudja, hogy az utczán van.

Raszkolnyikov nem ült le, de nem is akart eltávozni; határozatlanul állott. Ez a boulevard különben sem nagyon népes, de most déli tizenkét órakor éppen néptelen volt. Hanem oldalt, körülbelül tizenöt lépésnyire, egy úr állt a boulevard szélén. Úgy látszott, szeretne a leányhoz közeledni, talán valami különös czélja volt vele. Valószinűleg messziről követte, el akarta érni, de Raszkolnyikov az útjába akadt.

Dühös pillantásokat vetett feléje, de azért iparkodott elrejteni magát és türelmetlenül várt a látszólagos csavargó távozására.

Körülbelül harmincz éves volt, erős, kerek, fehér, mint a tej, puha, mint a vaj; piros ajkak, csinos bajuszka s nagyon gavalléros öltözék. Raszkolnyikov dühös lett. Kedve kerekedett, hogy ezt az uracsot megbántsa. Egy pillanatra elhagyta a leányt és az úrhoz közeledett:

- Hé, Szvidrigaljov! Mit keres itt? - ordított rá, összeszorítva ökleit és dühtől tajtékzó szájjal nevetve.

- Mit jelentsen ez? - kérdezte az úr szigorúan; összerántotta a szemöldökét s úgy nézte végig Raszkolnyikovot csudálkozva.

- Takarodjék, azt jelenti!

- Hogy’ mersz te így beszélni, semmirevaló?

És fölemelte a botját. Raszkolnyikov is fölemelte összeszorított öklét s az idegenre rohant, meg sem gondolva, hogy az az erős ember két olyannal is megbír, mint ő. De ebben a perczben erős kéz ragadta meg hátulról, s egy rendőr állott közéjük.

- Lassan uraim. Ne verekedjenek az utczán. Mit akar maga, kicsoda maga? - fordult szigorúan Raszkolnyikov felé, kinek rongyos külsejét észrevette.

Raszkolnyikov figyelmesen nézett rá. Hűséges katonaarcz volt előtte, szürke bajuszszal, barkóval és értelmes tekintettel.

- Ah, éppen ön kell nekem, - kiáltott föl, - kezeit megragadva. - Volt tanuló vagyok, a nevem Raszkolnyikov... de most jőjjön csak, mutatok valamit.

Kezén fogva vezette a padhoz.

- Nézzen ide, egészen részeg. Nem tartozik a munkásosztályhoz, a boulevardon jött végig. Bizonyosan leitatták valahol... elcsábították... először... érti? Aztán kidobták az utczára. Nézze, hogy’ szét van tépve a ruhája, nézze, hogy van öltözve, gyakorlatlan férfi-kezek adták rá a ruhát, látszik. És most nézze ezt az uracsot, a kit éppen el akartam rakni. Nem ismerem, először látom, de látom, hogy már ő is szemet vetett a részeg, eszméletlen leányra. Nagyon szeretne odamenni hozzá, szeretné megragadni és elvinni valahová, ilyen állapotban. Így van, higyjen nekem, én nem csalódom. Láttam, hogy üldözte, nézte; útjába akadtam, csak azt leste: mikor szabadul meg tőlem? Most visszahúzódott, úgy tesz, mintha czigarettát csavargatna... Hogy’ mentsük meg tőle a leányt? Hogy’ vigyük haza? Gondolkozzék.

A rendőr egy percz alatt megértett mindent. A kövér úrral már tisztában volt, a leánynyal még nem. Lehajolt hozzá s végtelen részvéttel nézegette.

- Milyen kár érte! - mondta fejét csóválgatva. - Még gyermek. Elcsábították, bizonyos. Hallja csak, kisasszony, hol lakik?

A leány fölnyitotta bágyadt, homályos szemeit, ránézett a kérdőre és elhárította a kezeivel.

- Kérem, - szólott most Raszkolnyikov, (kotorászott a zsebében s összeszedett húsz kopejkát), fogadja el ezt, üljön kocsiba és térjen haza. Csak tudnánk a lakása számát!

- Kisasszony, - szólott a rendőr is, eltéve a harmincz kopejkát, - én magam megyek kocsiért és hazakisérem. Hová parancsolja? Hol a lakása?

- Menjenek innen... mért üldöznek engem? - suttogta a leány és elfordult tőlük.

- Milyen szégyen, milyen rút dolog, kisasszony, milyen szégyen, - szólott ujra a rendőr, a leányt sajnálva.

- Nehéz dolog, - mondta aztán Raszkolnyikov felé fordulva, s hirtelen végignézte azt tetőtől talpig. - Ez is gyanús. Rongyos a ruhája és pénzt ajándékozgat.

- Messzire találta innen? - kérdezte.

- Mondtam már, hogy előttem ment, tántorgott s mikor ide ért, rádőlt a padra.

- Hogy miféle gonoszságok történnek most a világon. Istenem! Ilyen fiatal leány és már részeg! El is csábították, biztos. A ruhája is csupa rongy... Micsoda alávalóságok történnek most a világon! Talán jó családból való, ha szegény is. Mai napság sok ilyen történik. Olyan, mint valami finom úri kisasszony.

Egészen közel hajolt hozzá. Talán neki is vannak leányai, „olyan finomak, mint valami kisasszony”, bizonyosan jól és módisan nevelve.

- A fődolog, - buzgólkodott Raszkolnyikov, - hogy ennek a gazembernek a kezébe ne kerüljön ez a leány. Hogy még ez is meggyalázza! Látnivaló, mit akar; még most sem ment el, nézze.

Raszkolnyikov hangosan beszélt s ujjával egyenesen oda mutatott. Az mindent hallott, újra méregbe jött, hanem mérsékelte magát, s csak nevető tekinteteket vetett vissza. Aztán elhaladt vagy tíz lépésnyire, de megint megállott.

- Hogy az ott meg ne kapja, arról gondoskodhatunk, - felelt a rendőr fontoskodva. - Csak mondaná meg, hová vigyük, de így...

- Kisasszony, kisasszony! - és újra lehajolt a lányhoz.

Ez hirtelen kinyitotta a szemeit egészen. Figyelmesen nézett, mintha megértett volna valamit. Fölállt a padról s arra felé indult, a merről jött.

- Szemtelenek, hagyjatok békét, - mondta még egyszer elfordulva. Gyorsan haladt, de még most is tántorgott. Az uracs utána ment, de a másik fasorban s le nem vette róla szemeit.

- Legyen csak nyugodt, - mondta a nagybajuszú határozottan és követte őket.

- Ah, ez a mai erkölcstelenség! - ismételte hangosan és sóhajtott.

Raszkolnyikov hirtelen fölszisszent, mintha légy csípte volna meg. Egy percz alatt egészen átváltozott.

- Álljon meg csak, rendőr! - kiáltott a nagybajuszu után.

A rendőr visszafordult.

- Hagyja el azt a leányt, menjen útjára! Ne rontsa el ennek a tréfáját. (Az uracsra mutatott:) Mit törődik velük?

A rendőr bámulva nézett rá, nem értette a szavait. Raszkolnyikov nevetett.

- Eh, - szólt bosszúsan a rendőr, aztán a leány és uracs után sietett. Bolondnak vagy tán még rosszabbnak tartotta Raszkolnyikovot.

- Elvitte a húsz kopejkámat is, - mondta Raszkolnyikov, midőn egyedül maradt. - Mindegy, a másik kettőtől is kap majd valamit, aztán vége... Minek is ártottam magamat a dologba? Vajon az én kötelességem-e másoknak segiteni! Van-e jogom hozzá? Bánom is én, ha mindenki a feje tetejére áll is, mit törődöm vele! És micsoda jogon adtam én oda a húsz kopejkát? Az enyém volt talán?

Elszorúlt a szíve, leült a padra. Gondolatai elszéledtek, nem bírt többé határozottan egy tárgyra gondolni. Szeretett volna mindent elfeledni, elaludni s fölébredve új életet kezdeni.

- Szegény leány, - gondolta, és a pad üres végére nézett. - Ha majd magához tér, sírni fog. Aztán megtud az anyja is mindent. Megveri, korbácscsal üti. Szégyent és fájdalmat kell tűrnie, talán el is űzik. Ha nem űzik el, akad egy Franczovna Darja, a ki a helyzetet kiaknázza s a szegény leány ide-oda csavarog. Aztán következik a kórház, (Ez a sorsa mindenkinek, ki otthon csendesen él és titokban vétkezik.) És aztán? Megint kórház, pálinka, csapszékek... újra kórház... s aztán tizenkilencz vagy csak tizennyolcz éves korában már egészen tönkrement. Mintha sohasem láttam volna még ilyeneket! S mi volt a sorsuk? Éppen csak ez... Piha! De mi közöm hozzá? Azt mondják, ilyennek is kell lenni! Ennyi meg ennyi perczent pusztúl el évenkint; egyrészét elviszi az ördög, hogy a többi friss és egészséges maradhasson. Perczent! Igazán, milyen szép szó ez, olyan megnyugtató, tudományos szó. Csak azt mondjuk: perczent, aztán nem törődünk vele többet. Persze, ha más szó volna, tán nyugtalanítana... Hát ha majd egyszer Dunyecska is a perczentek közé kerül, az elsőbe, vagy az utóbbiba...

- De hát hova is kellene mennem tulajdonképpen? - kérdezte hirtelen. - Sajátságos! Akartam valahová menni. Voltam is már valahol. Mikor a levelet elolvastam s elindultam... a Vaszilevszky-osztrovra, Razumihinhez. Úgy van, oda, emlékezem. De miért tulajdonképpen? Hogy’ jött az a gondolatom, hogy Razumihint meglátogassam? Sajátságos!

Csodálkozott maga-magán. Razumihin hajdani iskolatársa volt. Mikor még Raszkolnyikov az egyetemre járt, alig volt barátja. Távol tartotta magát mindenkitől s nem szerette, ha meglátogatták. A többi is elfordult tőle. Sohasem vett részt összejöveteleken, mulatságokban. Csak dolgozott szünet nélkül, nem kímélve magát, s azért alig hogy tisztelték, nem szerette senki. Nagyon szegény volt, de büszke s annyira tartózkodó, mintha valami titkolni valója lett volna. Némely pajtása olyan volt előtte, mintha neki igen magasról kellene azokra letekintenie; mintha azokat ő mindenben, fejlődésben, ismeretek és vélemények dolgában jóval fölülmulta volna. Úgy nézett le a többi érdekére, meggyőződésére, mint alatta lévő dolgokra.

Csak Razumihinnel volt bizalmasabb, tulajdonképpen nem is bizalmas, csak közlékenyebb és őszintébb. Különben, nem is lehetett Razumihinnel másként bánni. Rendkívül vidám, közlékeny fiú volt, jólelkű és egyszerű. De egyszerűsége alatt mély kedély és önérzet rejlett. Pajtásai között a jobbak megértették, a többiek szerették. Bár néha furcsának tetszett, legkevésbbé sem volt ostoba. Kifejezésteljes volt a külseje. Magas, sovány, feketehaju, mindig rosszul beretválkozva. Néha volt egy kis afférje. Herkulesnek nevezték. Egy éjjel egyetlen csapásra földre terített egy öles éjjeli őrt. Végnélkül tudott inni; de egészen el is tudta hagyni. Néha ostobaságot követett el, illetlenséget is, de rendesen udvarias volt. Razumihinnek megvolt az a nagy előnye is, hogy semmi sem ronthatta el a kedvét, a nélkülözés sohasem sujtotta le. Ha padlásszobában érezte az éhség pokoli kínjait, vagy a kegyetlen hideget, nem jött ki a sodrából soha.

Nagyon szegény volt; de sokféle munkát végzett és eltartotta sajátmagát. Tömérdek forrása volt, melyből pénzt szerezhetett, természetesen csakis munka által. Egyszer egész télen nem fűttetett, s azt mondta, így még sokkal kellemesebb a szobája; jobban lehet a hidegben aludni.

Most neki is el kellett hagynia az egyetemet, bár nem sok időre. Minden erejéből azon iparkodott, hogy körülményeit rendezze s újra látogassa az egyetemet.

Raszkolnyikov körülbelül négy hónap óta nem volt nála. Razumihin nem is tudta az ő lakását. Két hete lehet, hogy az utczán találkoztak. Raszkolnyikov azonban elfordult, át is ment a másik oldalra, nehogy amaz észrevegye. Razumihin jól látta őt, de tovább ment ő is; nem akarta a barátját feszélyezni.

V.

- Ah, igaz, hiszen én nemrég munkát akartam Razumihintől kérni. Hogy szerezne nekem tanítványt, vagy ilyesmit, - eszmélt föl Raszkolnyikov. - De most hogyan segítene ő rajtunk? Tegyük föl, hogy csakugyan szerez nekem leczke-órát, tegyük föl azt is, hogy megosztja velem az utolsó garasát, ha éppen pénze van. Ad annyi pénzt, hogy csizmát vehetek, kijavíttatom ruhámat, hogy képes legyek valahol megjelenni... hm, nos és mi lesz aztán? Mihez fogok azzal a kis rézpénzzel? Ez az, a mi nekem most kell? Nevetséges, hogy Razumihinhez menjek...

Az a kérdés, hogy miért keresné ő most föl Razumihint, jobban nyugtalanította, mint látszott. Nyugtalanul kutatott egyetlen czélszerűtlen okot, melyből az a látszólagos tévedés sarjadt.

- Mi is jut eszembe, hogy Razumihin rendezze a dolgaimat? Razumihin lenne a megváltó? - kérdezte csodálkozva.

Elgondolkozott s megdörzsölte a homlokát. És csodálatos: hirtelen olyan jó gondolata támadt, mintha sokáig tünődött volna rajta.

- Hm... Razumihinhez... természetesen, - mondta, mint a ki egy jó határozat végére ért. - Csakhogy nem most... Hanem majd a következő napon. Azután, mikor már megtörtént, és az új élet kezdetét vette.

Hirtelen észretért.

- Mikor megtörtént? - kiáltott és fölugrott a padról. - De hát meg fog történni? Csakugyan megtörténhetik?

Gyorsan, majdnem szaladva ment. Előbb úgy gondolta, hazamegy. De ettől megborzadt. Abban a zugban, abban a sárga kalitkában ért meg egy hónap alatt az a borzasztó gondolat. Előre sietett.

Ideges reszketése lázzá fajult, már fázott is. Fázott ebben a forróságban. Félig öntudatlanul, de kétségbeesett erőfeszítéssel gyűjtötte lelki szemei elé azokat, a kiket szeretett, talán azért, hogy vígasztalják őt. De nem sikerült, s ő ismét töprengéseibe merült. Mikor néha megrázkódott és fölemelte a fejét, szétnézett, rögtön elfeledte, a mit előbb gondolt. Így ért el a Vaszilij-osztrovig, így haladt át a kis Néva hídján a sziget felé.

A fák zöld lombja, az üde levegő jótékonyan hatottak szemeire, melyeket városi por és mész elgyötörtek, a nagy, egymásra toluló házak kifárasztottak. Itt nem volt fullasztó levegő, nem volt korcsma. Hanem ezek a kellemes új benyomások is eltüntek, a helyüket beteges, kínos érzelmek foglalták el. Néha megállott a zöld futókás nyári lakások előtt. Benézett a rácson s az erkélyen fölczifrázott nőket s a kertben játszó gyermekeket látott. Szerette a virágokat, megállott előttük.

Elegáns hintókkal találkozott, lovasokkal és lovagló nőkkel. Utánuk bámult, aztán elfeledte őket, mielőtt eltüntek volna szemei elől.

Végre megállott; összeszámolta pénzét. Harmincz kopejkája volt.

- Húsz a rendőrnek; hármat adtam a levélért, tehát körülbelül 47-50 kopejkát hagytam tegnap Marmeladovéknál, - gondolta, de nemsokára úgy elfeledte ezt a számadást is, hogy azt sem tudta, miért tartja kezében a pénzt.

A mint egy közönséges korcsma előtt elhaladt, érezte, hogy éhes. Belépett. Egy pohárka pálinkát kért s egy darab süteményt, melyet még távoztakor is evett. Már régen nem ivott pálinkát s bár csak egy pohárkányit hajtott föl, art is megérezte. Megnehezedtek a lábai és elálmosodott. A mellékútra tért, de mire a Petrovszkij-osztrovra ért, kimerülten állt meg. Majd elhagyta az utat s a bokrok között a fűre heveredett. Rögtön elaludt.

Beteges állapotban álmaink különös kapcsolatban vannak a valósággal; forma és részletesség dolgában nagyon megközelitik a való életet. Néha olyan csodálatos álomképünk keletkezik, mely alakját, minden körülményét a valóból vette, oly hihetetlen finomsággal, oly művészien van az egészbe beleszőve a külvilág, hogy azt az álmodó, még ha maga Puskin vagy Turgenyev volna is, akkor sem tudná szóval lefesteni. Az ilyen beteges álmok nagy befolyással vannak az ember szervi életére s igen sokáig megtartják hatalmas befolyásukat.

Raszkolnyikovnak rémes álma volt. Visszatért gyermekéveibe, szülővároskájába. Mintha hét éves lett volna, s atyjával a városon kívül sétálgatna. Borús idő, tikkasztó lég, a környék olyan, a milyenre most is emlékszik. Igy álmában még közvetlenebbül látta, mint emlékeiben. A városka nyílt helyen fekszik, nincs fa körülötte; csak messze, messze az égbolt szélén feketéllik az erdő. Néhány lépéssel a sorompón túl korcsma van. Nagy korcsma, mely ő rá mindig kellemetlenül hatott, ha atyjával arra járt; még félt is tőle. Roppant néptömeg volt ott mindig. Éktelenül ordítoztak, káromkodtak, illetlen nótákat daloltak boros, rekedt hangon, összevesztek s jól elverték egymást. A korcsma körül mindig részeg, ijesztő külsejü fickók tartózkodtak.

Ha találkozott velük, reszketve símult atyjához. A korcsma mellett mezei út húzódott el, mely csupa fekete por volt. Az út vagy háromszáz lépésnyire egyet kanyarodik s aztán a városi temetőt kerüli meg. A temető közepén kis templom épült, zöld fedéllel. Ide járt évenkint kétszer szüleivel, déli istentiszteletre, vagy ha misét szolgáltattak a nagymama lelki üdvéért, ki régen meghalt már s a kit ő sohasem ismert. Ilyenkor mindig vittek magukkal fehér edényben, asztalkendővel letakarva „kutijá”-t. Ez a kutija tejbefőtt rizsből készült, czukorral, melyre mazsolaszőlő szemekkel kereszt alakot raktak ki.

Szerette ezt a templomot s a régi formáju szent képeket, melyek legnagyobb része ráma nélkül lógott a falon, - és szerette az öreg, reszkető-fejü papot.

A nagymama sírja mellett, melyen kőlap nyugodott, ott volt az ő kis öcscsének a sírja is. Azt sem ismerte; kicsiny, hat hónapos korában halt meg. De hát sokszor mondták neki, hogy testvérkéje volt. S ő valahányszor elhaladt e sírok előtt, levette a kalapját, meghajtotta fejét, megcsókolta a keresztet, bár azt sem tudta: miért?

Nos és most azt álmodta, hogy atyjával a temetőbe megy. Már elhaladtak a korcsma előtt; az atyja kézen fogva vezeti őt, s ő félve néz vissza a korcsmára. Csodálatos körülmény vonja magára figyelmét: úgy tetszik, mintha népünnepély volna. Fölczifrázott leányok, asszonyok férjeikkel s mindenféle csőcselék gyűlt ma ide. Mindnyájan részegek, mindnyájan dalolnak s a korcsma előtt paraszt szekér áll. Furcsa alaku, nagy, nehéz kocsi, melyen fahasábokat s pálinkás hordókat szoktak teherhordó lovakkal szállítani.