Jászberényi Sándor

Mindenki
másképp
gyászol

— részlet —

KALLIGRAM

A könyvben szereplő minden karakter kitalált személy. Az említett intézmények, katonai alakulatok neve és a rövidítések nem utalnak létező intézményekre. A történetek és a valóság megtévesztő hasonlósága a véletlen műve.
JS

Copyright © Jászberényi Sándor, 2023
ISBN 978-963-468-418-3

Hölvényi Kristófnak
és Jászberényi Eszternek

Kincugi

(Avalanches: Frontier Psychiatrist)

1.

Azt mondja, remekül fogom érezni magamat az elmegyógyintézetben.

Mond még valamit a madárcsicsergésről meg a jó levegőről is, de nem figyelek.

A szőke haját nézem, az aggodalommal teli szemeit, és azon tűnődöm, miért hiszi azt, hogy meg kell győznie bármiről is.

„Rendben. Elmegyek” – mondom, de meg sem hallja. Folytatja tovább az érvek sorolását. A kivételezett helyzetemről beszél, hogy egyáltalán nem szégyen segítséget kérni, és nem, senki sem fog őrültnek tartani, ha bevonulok pár hétre a szanatóriumba. Következetesen szanatóriumot mond őrültek háza helyett, bár mindketten tudjuk, miről van szó. Hosszú percekig beszél, mire rájövök, hogy tulajdonképpen magát győzködi.

Megfogom a kezét, és megismétlem:

„Rendben. Elmegyek.”

„Tényleg?”

„Tényleg.”

Erre elsírja magát.

Nem értem, miért lepődik meg a válaszomon. Ha valamin, azon elgondolkozik az ember, ha a szerelme szerint is a pszichiátrián van a helye. Próbálok mosolyogni, hogy megnyugtassam, de nem megy. Zavarja, hogy tele vagyok szégyennel.

2.

Szeretném leszögezni, hogy nem vagyok hópihe.

Húsz éve dolgozom háborús tudósítóként. Láttam ezt-azt.

Én vagyok az a csávó, aki végigfotózza, ahogyan elvérzel előtte, és közben arra gondol, hogy ennie kellene valamit.

Nem azért, mert szociopata vagyok, vagy mert hidegen hagyna az emberi szenvedés, hanem mert tudom, hogy nem tudok segíteni. Nem azért vagyok ott. A problémáim mindig praktikus problémák, sosem morálisak.

Azért gondolok az evésre, miközben te meghalsz, mert semmit sem ettem, amióta az egyiptomi hadsereg elkezdte agyonlőni a tüntetőket. Ez barátok között is három napja volt. Ennem kell, hogy folytathassam a munkát.

Maradjunk annyiban, hogy a szégyenem is praktikus. Viszont a legtöbb emberrel ellentétben egészen pontosan meg tudom mondani, kit tehetek érte felelőssé.

3.

Amikor február végén az oroszok ostrom alá vették Kijivet, azok között az újságírók között voltam, akik maradtak. Két napig tartott feljutni a fővárosba. Az oroszok lőtték a zsitomiri utat, ezért kerülőutakon, falvakon keresztül mentem egy önkéntesekből álló konvojjal Ternopilból. Egy szellemvárosba érkeztem. Az üres utcákon kiégett autók álltak, a kigyulladt házakból fekete füst szállt az ég felé.

A külvárosában heves harcok voltak. Irpinyben tüzérségi tűz alá kerültünk a kollégákkal. Egy nyolcvankét milliméteres aknagránát alig tizenöt méterre robbant fel tőlem. A földön feküdtem, a robbanástól fagyott sárral ment tele a szám. A lövedékek visítása a mai napig cseng a fülemben.

Nem véletlenül lőttek ránk az oroszok. Felénk irányították az aknavetőiket, négy-öt gránát is becsapódott, miközben a földön feküdtünk. Tudták, hogy újságírók vagyunk. A bugyikék sisakjainkat, a mellényeinken világító PRESS feliratot egyszerűen nem lehetett félreérteni. Tudták, csak leszarták. Ugyanúgy lőttek ránk, mint a hetven feletti kendős bábuskákra, a kisgyerekkel menekülő családokra. Mindenre lőttek.

Az orosz hadsereg rengeteg ősi hagyományt ápol. Ilyen például az állatias kegyetlenség. Ahová a történelem során csak betették a lábukat, ott divatba jöttek a kivégzések, a nők elleni csoportos erőszak, a kínzások, a fosztogatás.

Ugyanazt csinálják Ukrajnában, mint amit Magyarországon és Lengyelországban csináltak a második világháborúban. Talán a teherautókra felpakolt, rekvirált hűtőszekrények márkája meg a random agyonlőtt civilek ruhája változott, ha változott valami egyáltalán.

4.

Miközben csapkodtak körülöttem az aknagránátok, az járt a fejemben, milyen kellemetlen lenne meghalni. Az időponttal voltak problémáim. A feleségem úgy jött hozzám, hogy közöltem vele, ne nagyon számítson rá, hogy fogatlan öregemberként, kórházi ágyon fekve távozom ebből a világból. Az életem nagy része az agresszióról szólt, a vége is arról fog. Lesz egy háború, amiből egyszerűen nem jövök majd vissza.

A földön fekve Ukrajnában, a félbehagyott dolgaim miatt idegeskedtem, miközben Istenre vártam, hogy eldöntse, mit akar.

Őszintén meglepődtem, hogy végül élve kijutottunk. Nem tulajdonítottam különösebb jelentőséget a dolognak. Estére, a második gin-tonic után még a kezem remegése is elmúlt.

A szégyen Magyarországon jelentkezett. Eleinte azt hittem, hogy csak fáradt vagyok. Hetekig tartott, és nem akart elmúlni az idegesség. Aztán jöttek a rohamok. Az irracionális pánik.

A házassági évfordulónkat Rotterdamban ünnepeltük. Az osztrigavacsora után sétáltunk a hotelünk felé, amikor mögöttünk egy autó ráhajtott egy műanyag palackra. A durranásra reflexből a földre vetettem magam, és lerántottam a feleségemet is, aki beverte a fejét a betonba.

Tudtam, hogy Rotterdamot nem lövi az orosz tüzérség, de a testem önállósította magát.

Ettől kezdve nem nagyon akartam emberek közé menni. Bármi történt, minden sejtem üvölteni kezdett, és menekülni készült. Szégyelltem, hogy nem tudok uralkodni magamon.

Miután visszajöttem az őszi ukrán ellentámadásból, a helyzet csak rosszabb lett. Három órát töltöttem az aktív fronton, a tüzérségi tűzben. Ezután már éles hang sem kellett a rohamhoz.

A félelemmel kezdődik. A fejedből indul, és egyre mélyebbre mászik a szöveteidbe. Átitatja a szívedet, a májadat. Minden sejted üvölteni kezdi, hogy „menekülj!”. Rettegsz, és semmit sem tehetsz ellene. A tested nem kíváncsi a racionális magyarázataidra, te pedig kétségbeesetten próbálsz ellentartani neki a boltban, a kocsmában, hazafelé menet.

Tudod, hogy az emberek látják. Szégyelled magad, hogy magyarázkodnod kell miatta. Az állapotod rémesen kellemetlen, és nemcsak neked, de mindenkinek, aki körülötted van.

Tudtam, hogy baj van. A feleségem is tudta.

5.

A szanatórium egy fenyves közepén áll. Sötét fák között murvás út vezet a bejárathoz. A portán állok, kezemben a hátizsákom. Az jár a fejemben, hogy egy év alatt nem keresek annyi pénzt, mint amennyibe itt egy hét kerül. Le kell adnom a telefonomat.

„Van önnél alkohol, kábítószer vagy bármilyen fegyver?” – kérdezi az ápoló, miután felviszi a számítógépbe az adataimat.

„Nincs” – felelem.

Nem mintha bármit számítana, hogy mit mondok. Kinyitja a táskámat, és minden holmimat átvizsgálja.

„El kell kérnem az övét és a cipőfűzőit” – mondja.

„Minek?”

„Óvintézkedés.”

„Mi ellen?”

„Hogy ne tegyen kárt magában.”

„Ha meg akarnék halni, ott maradtam volna a háborúban.”

„Nem hiszi el, mennyien próbálják megölni magukat. Az öngyűlölet általános tünet.”

„Én szeretem magam.”

„A nárcizmus is általános. Na, jöjjön!”

Lifttel megyünk a második emeletre. Kipakolom a ruháimat, majd átöltözöm melegítőbe.

„És most?” – kérdezem az ápolót.

„Hétkor van a vacsora. Addig foglalja el magát.”

„Mégis mivel?”

„Kimehet a parkba. Nézhet tévét. Vannak könyvek is. Ha valamiben segítségre van szüksége, bátran szóljon bármelyik ápolónak.”

Úgy gondoltam, körbejárom az épületet. A legfelső szinten laknak az orvosok és az ápolók. Saját szobáik vannak, tizenkilencedik századi bútorokkal. A szobák a folyosóra nyílnak, a falairól az intézményt alapító két orvos portréja nézi, ahogyan reggelente munkába indul a személyzet.

A pácienseket az alsóbb szinteken helyezték el. Betegségek szerint különítették el őket. A negyedik emeleten a függőségekből lábadozók, a harmadikon a különböző pszichózisban szenvedők tengetik napjaikat. A második emeleten vannak a közösségi terek: az étkező, a tévészoba. Itt tartják a csoportfoglalkozásokat is, legalábbis az orvos, akibe belefutok, ezt mondja.

Én az első emeleten lakom, a harctéri sokkban, más néven a poszttraumás stressz szindrómában szenvedőkkel.

A szanatóriumot hatalmas park veszi körül, platánfákkal és padokkal.

Senki sem ripakodik rám, miközben körbejárom az intézményt. Mindenki kedves és segítőkész. A falakból nyugalom árad, légy zümmögését sem hallani. A séta után azt gondolom, hogy itt leginkább az unalomba halhatok bele.

Száz emberrel vacsorázom együtt. A koszt meglepően jó. Az orvosok és az ápolók is együtt esznek velünk. A vacsora után mindenkit a szobájába küldenek, és figyelmeztetnek, hogy bezárják a folyosóajtókat.

Fekszem az ágyban. Nézem a stukkót a falon. Az éjszaka közepén üvöltések, nyögések ébresztenek. Felkelek, kimegyek. A folyosón beleütközöm az ügyeletes ápolóba.

„Majd megszokja – mondja, amikor meglátja az arckifejezésemet. – A rémálmok miatt üvöltenek.”

„Azt hittem, maguk kínozzák az embereket.”

„Itt mindenki remekül elboldogul egyedül is. Magának nincsenek rémálmai?”

„Eddig nem voltak.”

6.

A csoportfoglalkozást Dr. Clara Magda tartja. Hatan ülünk egy asztal körül a reggeli napsütésben.

Dr. Magda a PTSD elismert szaktekintélye. Negyven körüli, vékony nő, rövidre nyírt szőke hajjal.

Azt gyakoroljuk, hogyan kell lélegezni. Először pofákat vágok, majd próbálom követni a többieket. Dr. Magda szerint a kulcs ahhoz, hogy az ember visszanyerje az ellenőrzést a teste felett, a helyes légzés.

Hosszasan gyakoroljuk, hogyan kell beszívni és kifújni, ha jön a roham. Egyre dühösebb vagyok, hogy hagytam magam rábeszélni erre a baromságra.

A légzőgyakorlatok után beszélgetünk. A csoportomban nagyrészt háborús veteránok vannak. Dr. Magda megkér, hogy beszéljek arról, miért jöttem az intézetbe.

„Kétszer aknatűzbe kerültem Ukrajnában. Azóta, ha tapsolnak mögöttem, a földre baszom magam” – mondom. Egy ötvenes szakállas férfi felröhög mögöttem.

„Buzi” – mondja. Érzem, hogy jóban leszünk.

„Maga is tudja, Robert, hogy mindenkinél más a kiváltó ok.”

„Igen, Robert, egyébként meg a kurva anyádat” – felelem.

„Mi van?” – kérdezi, és felugrik a padról.

„Mindkettőjüket figyelmeztetném, hogy itt nem beszélünk így egymással. Ha nem tudnak viselkedni, el kell hagyniuk a klinikát. Kérjenek bocsánatot, és folytassuk.”

Nem igazán hatódom meg Dr. Magda fenyegetésétől. Nincs semmi keresnivalóm ezek között a nyomorultak között.

„Bocsánat” – mondja Robert. Őszintén meglepődöm a rettenettől a tekintetében. Ő tényleg fél attól, hogy kirúgják.

„Elnézést az anyukájáért.”

„Semmi gond. Már meghalt.”

„Részvétem.”

„Köszönöm.”

Robertet egyébként hat hónapig tartották fogságban a tálibok. Ő az egyetlen angol az elmebetegek nemzetközi színeiben. Ukránokból több van, a háború miatt.

Dr. Magda hosszasan beszél a betegségről. Azt mondja, hogy a poszttraumás stressz szindróma nem új jelenség. Ami azt illeti, körülbelül az emberiséggel egyidős. Akhilleusz például minden tünetét mutatja az Iliászban. A trauma közös minden betegben.

„Tudja valaki, hogy mit jelent a kincugi?”

Senki sem jelentkezik.

„Ez az arannyal ragasztás művészete Japánban. Fognak egy törött cserépedényt, és összeragasztják a szilánkokat. Az illesztést arannyal öntik ki. A kincugi filozófiája, hogy a törött edény a töréseivel együtt lesz teljes, mint ahogyan az élet is azokkal az. Szeretem úgy gondolni, hogy mi is ezt csináljuk itt. Mindenki megragasztja az összetört életét. Ehhez azonban minden cserepet meg kell találni, és össze kell illeszteni a hiányzó részeket. Én a keresésben segítek, önök ragasztanak.”

A foglalkozás végén mindenki személyre szabott, írásbeli házi feladatot kap, amit a holnapi ülésig le kell adni.

7.

A fák között ülök, amikor elkezdődik. Kitágulnak az orrlyukaim, hallom a vérem dobolását a fejemben. Az idegrendszerem ökölbe szorul, kiver a hideg veríték. Kínomban figyelem a légzésemet. Erőltetem, hogy úgy csináljam, ahogyan tanították. Orron be, szájon ki. Töltsük meg a gyomrunkat levegővel. Szájon be, orron ki. Kibaszottul nincs tüzérség a közelben.

Tíz perc alatt már semmi másra nem figyelek, csak hogy ne basszam el.

Őszintén meglep, hogy működik, ahhoz képest, hogy mekkora baromságnak tűnt elsőre.

8.

A hátizsákommal a vállamon vágok át a parkon. Robert ül az egyik padon, a szájában cigarettával.

„Van tüzed?” – kérdezi.

„Van.”

Meggyújtom a cigarettáját.

„Elmész?”

„El. Egyedül is tudom gyakorolni a helyes ki- és belégzést.”

„Oké. Sok szerencsét.”

„Ezt, hogy érted?”

„Szükséged lesz rá.”

„Miért lenne?”

„Mert még lófaszt sem tudsz erről az egészről.”

„És mégis mit kellene tudnom?”

„Hogy vége van.”

„Minek.”

„A normális életnek.”

„Miért lenne vége?”

„Akkor lett vége, amikor megláttad az ölést.”

„Az húsz éve volt. Én a tüzérségre vagyok allergiás.”

„Egy faszt. Egyszerűen most lett valami konkrét tüneted. Isten tudja mióta hurcolod ezt a szart.”

„Te is pszichiáter vagy?”

„Nem. Ellenben én tudom, hogy vége, te meg nem.”

„Miért lenne vége?”

„Hadd találjam ki. A társadalom mintapéldánya vagy. Sem a drogokkal, sem a párkapcsolatokkal, sem semmivel nem volt soha semmi bajod. Imádod az embereket.”

„Nős vagyok.”

„Valószínűleg tűzben kovácsolták azt a nőt, hogy elvisel.”

Leülök mellé a padra.

„Ezek a technikák, ez a kibeszélés semmit sem ér, ha nem fogadod el, hogy nincs visszatérés. A pszichiáterek azokat a tüneteket kezelik, amik kellemetlenné tesznek a társadalom számára. A gőgödet és a sértettségedet nem.”

„Nem vagyok sértett.”

„Dehogynem. Utálod az embereket, és azt gondolod, hogy álomvilágban élnek.”

„Nem így van?”

„Nem az ő hibájuk, hogy nem tudsz visszatérni közéjük.”

„Akkor nyilván az enyém.”

„Nem. Egyszerűen így alakult. Itt meg tudják tanítani, hogyan mozogj közöttük, de el kell fogadnod, hogy sosem leszel többé olyan, mint ők.”

„Oké. Veled mi történt?”

„Két turnus Afganisztánban. Hat hónap tálib fogságban.”

„Mióta vagy itt?”

„Ebben a szanatóriumban hat hete. Egy éve járok különböző klinikákra.”

„Miért?”

„Egy autószerelő műhelyben majdnem megöltem a főnökömet. Akkor diagnosztizáltak. Összevitatkoztunk. Szétvertem a fejét. Egyszerűen irritált, hogy lekezelően beszélt hozzám. Fél éve még százmilliós gépeket vezettem, és az volt a feladatom, hogy embereket öljek. Nekem ne ugráljon egy ilyen senki. Gondolom, neked is van ilyen sztorid.”

„Egyszer egy kritikus azt mondta a könyvemről, hogy nem tudom ábrázolni az erőszakot.”

„Csinálni és ábrázolni, az két külön műfaj.”

„Hadd ne basszalak pofán.”

Robert röhög. Én is rágyújtok.

„Én nem vagyok katona. Fotós vagyok.”

„Mégis kiborultál.”

„Ki. A feleségem kiszedte a revolveremből a töltényeket.”

„Miért?”

„Mert arról fantáziáltam, hogy megyek, és ábrázolom neki az erőszakot.”

„De nem csináltad.”

„Nem. Kitört a háború Ukrajnában.”

„Jó, hogy nem csináltad.”

„Ja, úgysem értette volna.”

Röhögünk.

„El kell fogadnod, hogy nincs visszatérés. Nem ott veszed fel a fonalat, ahol kiejtetted a kezedből. Te és a fonál örökké különváltatok.”

„Te elfogadtad?”

„Igen.”

„Akkor mit keresel egy éve a klinikákon?”

„A háborúba nem mehetek vissza. A civil életben félek, hogy megölök valakit. A klinika valahol a kettő között van.”

„És meddig gondolod, hogy ezt csinálod?”

„Ameddig fizeti a társadalombiztosítás.”

„Előbb-utóbb vissza kell majd menned.”

„Igen. De addig is élvezem, hogy itt legalább értik, amiről beszélek.”

„Hát, haver, ki kell hogy ábrándítsalak. Szerintem semmi értelme sincs annak, amit beszélsz.”

„Oké, pontosítok. Az okosabbak értik. Te nyilvánvalóan nem a legélesebb kés vagy a fiókban.”

Röhögünk.

„Mindjárt vacsora. Ha elmész, kihagyod a bélszínt. Miért nem vársz reggelig?”

Felállunk a padról, és visszasétálunk az épületbe. A portán az ápoló azt mondja, ha el akarok menni, legyek kedves előtte kijelentkezni Dr. Magdánál.

A bélszín közepesen véres, ahogyan szeretem.

9.

Éjjel megint üvöltenek a betegek. A folyosón megkérdezem az ügyeletes ápolót, hogy nem mehetnék-e le cigarettázni. Nem küld el a fenébe. Rádión beszél valakivel. Néhány perc múlva nyílik az ajtó, egy másik ápoló mutatja, hogy menjek utána. Bemutatkozik, Hansnak hívják. Fecseg lefelé menet. Kinyitja az ajtót, a kijelölt dohányzóhelyhez vezet.

„Kopogjon, ha végzett, és beengedem.”

Az erdő feketén hullámzik a telihold alatt. Nem hallatszanak ki a sikolyok.

Ukrajna jut az eszembe. Meggyújtom a cigarettámat, és azon tűnődöm, hogy Robertnek valószínűleg igaza van. Nincs visszatérés. Ukrajnában éppen egy egész nemzedék nyomorodik meg. Azoknak sem lesz részük normális életben, akik egyébként életben maradnak.

A következő évtizedekben egy egész ország üvölt majd éjjelente a szomszédban, és csikorgatja a fogait. Attól függetlenül, hogy megnyerik vagy elveszítik a háborút.

Elnyomom a cigarettát. Kopogok az ajtó üvegén, visszamegyek a szobámba. Hosszan bámulom a gipszstukkókat a szobám falán, majd előveszem a füzetet, hogy megírjam a házi feladatot.

Vár a család

(Nick Cave: O Children)

1.

Mindig felébredt, amikor túl közel csapódtak be a rakéták.

Teljesen mindegy volt, ivott-e lélekmelegítőt, bevette-e az altatót. Amikor meghallotta a dörrenéseket, kinyílt a szeme.

Várta, mikor kell felugrani az ágyból a golyóálló mellényben, felkapni a sisakot és a bakancsot, mezítláb kirohanni a házból.

Maros persze tudta, hogy nem sok értelme lett volna a dolognak.

Ha közvetlen találat éri a házat, halott lesz, mire bárhová kirohanhatna, ha pedig nem találják el, akkor felesleges kimenni az éjszakába. Mégsem bírta megállni, hogy ne álljon ugrásra készen.

Dobolt az agyában a vér, viaskodott az előtörő állati ösztönével, mely szűkölt és menekülni akart.

„Nincs baj” – szólt át a szomszéd ágyról Petya.

Százhúsz kilós harkivi bányász volt. Százhúsz kiló zsír és izom, kutyaszemekkel és reszelős baritonnal. Ébren volt, mert amikor aludt, zengett a horkolásától a faház. Olyan volt, mintha Maros egy medvével osztozott volna a szobán.

„Nincs semmi baj” – ismételte meg. A hangja olyan volt, mintha a fiához beszélne. Maros persze nem tudta, hogyan beszél az ukrán a fiához, de volt a hanghordozásában valami, amitől az ember készséggel elhitte, hogy az orosz invázió a becsapódó rakétáival tulajdonképpen csak egy rossz álom.

Visszaaludni persze lehetetlen volt. Petya tudta ezt, felállt, az ágy alól előhúzta a hátizsákját, és kivett belőle egy befőttesüveget.

„Gyere, na” – mondta, borzasztó angolsággal, ami egy idő után már fel sem tűnt Marosnak.

Felállt az ágyról, az ablakkerethez lépett. Petya letekerte a befőttesüveg tetejét, elővette a kését, Maros is elővette a sajátját a mellényzsebéből, majd belemártotta az üvegbe, és végignyalta a pengét.

Sűrű, fekete méz volt az üvegben. Nem volt émelyítően édes, mint amilyet a boltban vesz az ember.

„A feleségemről álmodtam” – mondta Petya.

„Én nem álmodtam semmiről.”

„A kisházban voltunk Ilovajszkban, amiről már meséltem. Az apja házában.”

„És?”

„Már lefeküdtek a kölykök, ő meg a konyhában tett-vett.”

„Muszáj nekem a korhatáros történeteidet hallgatnom? Rémálmaim lesznek tőle.”

„Nem volt ebben semmi korhatáros. Éppen beleszagoltam a hajába, amikor az oroszok elbaszták az álmomat.”

„Sajnálom.”

„A tiédet is elbaszták.”

„Én nem álmodtam semmit.”

„Majd fogsz, ha elég időt leszel itt.”

„Te is tudod, hogy ez az utolsó napom a fronton.”

„Mennyi az idő?”

„Két óra múlva virrad.”

„Addig megesszük a mézet, és főzök kávét.”

Vörösen derengett már, de még mindig az ablakban álltak. Porkávét ittak, dohányoztak, és nézték, hogyan szikráznak a hajnali fényben a légnyomástól kitört üvegszilánkok a ház előtt.

2.

Marost egy kísértetfaluban szállásolták el, a 72. Ukrán Gépesített Lövészhadosztálynál.

Egy domboldalon állt, a szénerőmű tava mellett. Keskeny betonhíd vágta ketté a tavat, ez volt az egyetlen út a túlparton álló városba. A pillérek alatt, a sásban vadkacsák fészkeltek.

Odaátról szürke betonházak nézték a domboldalt. Az ukránok a házak közé telepítették a tüzérségüket, de a városban még mindig sokan laktak. Maros látta, hogy esténként a panelek ablakaiban kigyúlnak a fények.

A faluban mindig sötét volt. Senki sem akart tippeket adni az orosz tüzérségnek, hogy melyik házban alszanak a katonák. A légvédelem mindennap lelőtt egy-két orosz rakétát, és egyik házban sem volt biztonságos egy éjszakánál többet tölteni.

Napközben dörögtek az ágyúk, az igazi műsor azonban mindig éjszaka következett. Úgy tűnt, hogy az oroszok feladták, hogy romokon kívül bármit is elfoglaljanak.

Az ember ilyen körülmények között villámgyorsan megtanul különbséget tenni a saját és az ellenséges tüzérség hangja között. Két nap után ez már Marosnak sem okozott gondot. A legtöbb rakéta a szállásuktól kilométerekkel távolabb csapódott be, de amikor valamelyik közelebb robbant, reflexből bukott a földre. Ezen a katonák általában remekül szórakoztak… … …

Tartalom

Kincugi

Vár a család

Mars mentőakció

Angyal

Hosszú az út hazáig

Az ember is hús

Farkasok között

Bad trip

Az igaz szerelem vár

Konzultáció

Hilton Avgyijivka

Kegyelem

Magok

Hidak

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Kőrizs Imre
Korrektor Rácz Ágnes Éda
Borítóterv Jászberényi Sándor
Kötetterv Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 418 3

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL