részlet

Fordította

Wekerle Szabolcs

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Gerbrand Bakker: De kapperszoon

Uitgeverij Cossee, Amszterdam, 2022

Copyright © Gerbrand Bakker, 2022

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Wekerle Szabolcs, 2023

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Sergey Mironov/Getty Images

Jó napot, Mackó,

na mondd, mi a gáz,

bámulsz és a hideg ráz.

Száz gondom, száz bajom,

egész regény,

de életem csupa élmény.

A mi kis mackónkat ha baj nem éri,

az számít ünnepnapnak nálunk.

Híres is erről a barátunk,

veszélyben rátalálunk.

(A Mackó Misi című bábfilm főcímdala)

Első rész

1.

Igor úszik. Illetve nem, az úszás nem jó szó erre, a fiúnak fogalma sincs a mellúszásról vagy a gyorsúszásról, láthatóan senki sem tanította meg neki soha, mihez kezdjen a medencében. Mozog a langyos, sekély vízben. Sétál benne, és mintha újra meg újra rájönne, hogy víz nélkül sétálni sokkal könnyebb. Letérdel, nyel a klóros vízből, mert elfelejti becsukni a száját. Prüszköl és böfög, néha kiabál. Az élénk narancssárga fürdőruhát viselő nő visszakiabál neki:

– Igor! Ne kiabálj!

A másik nő, a virágos fürdőruhás csitítja, és így szól:

– Csukd be a szád, Igor! Ha lebuksz a víz alá, mindig csukd be a szád.

A két nő ügyel arra, nehogy megfulladjon valaki.

Többen is vannak ugyanis. Néhányan tudnak úszni, van, aki teljes hosszokat. Egyikük, egy lány úszószemüveget visel, amit minden fordulónál letép a fejéről, próbálja szárazra fújni, aztán visszateszi a szemére. Egykedvűen úszik ide-oda, mindenki utat enged neki. Mindenki, csak Igor nem. Igor megragadja, rángatja a lábát, próbálja leszedni róla a szemüveget, talán mert úgy gondolja, ha az rajta lenne, ő is tudna úszni.

– Igor! – kiabál rá a szigorú nő. – Ne nyaggasd már Melissát! Hagyd békén!

Kint süt a nap, az uszodában majdnem olyan világos van, mint a hatalmas ablakok túloldalán. Lehet nyár, lehet tél. Igornak mindenesetre fogalma sincs róla; hamarosan kilép az épületből, akkor érzi majd, hogy meleg van vagy hideg. Mindegy neki, hogy egy fa kopasz vagy tele van levéllel, ebből nem tudja megállapítani, milyen évszak van. Igor a legnagyobb köztük. Robusztus, jókötésű fiú, szinte férfi. Kívülről nem látszik rajta semmi, ha a bevásárlóutcán jönne szembe, azt gondolná róla az ember: nahát, de csinos gyerek! Fürdőnadrágja világoskék, haja fekete, bőre világos. Két fiú, talán testvérek, a virsli alakú, hajlékony úszórúddal csépeli a fejét. Ha az egyik csinál valamit, a másik utánozza, olyanok, mint az ikrek. Igor néha reagál, többnyire nem.

– Buááá – mondja.

2.

– Henny! Hiszen tudod, ki az a Henny! Néha azért figyelsz, amikor mesélek neked valamit? Úgy látszik, nem. Soha nem is figyeltél, mindig a magad feje után mentél. Talán az ennek az oka, hogy nem volt apád? Hogy csak az anyád volt, hogy felneveljen? Hiszen tudod, hogy minden héten járok úszni azokkal a fogyatékos emberekkel! Már évek óta! Nem mintha sokat keresnék vele, de nem is azért csinálom. Na, dereng valami? És nem egyedül járok, nem is lehetne, ahhoz túl sokan vannak, az ember kettőt pislog, és rögtön megfullad valamelyik. Az előbb azt mondtam, úszni, de persze erről szó sincs, mert úszni azt nem tudnak. Csak csapkodnak, mászkálnak, aztán fognak egy olyan úszóizét, és belecsimpaszkodnak. Az uszodát legalább ismered, nem? Te is oda jársz hetente legalább kétszer. Százhúsz centis a víz. És százhúsz centis vízben is meg lehet ám fulladni! Ezért megyünk mindig ketten. Henny meg én. Viszont Henny most fogta magát, és eltűnt. Na, jó, nem eltűnt, mert tudom, hogy a Kanári-szigeteken van az új barátjával, azzal a feketén dolgozó, arany fukszos, bronzbarna bőrű, kopasz építőmunkással, aki szándékosan nem csináltatja meg a törött fogát. Henny egyik napról a másikra felszívódott, most meg küldött egy Whatsapp-üzenetet, hogy eltarthat egy darabig, míg visszatér. „Iszonyú jól érezzük itt magunkat Kóval”, azt írja. Az úszásról, pláne bocsánatkérésről egy szót se. Mindennap lubickolnak a mesés medencében, vacsora előtt megisznak pár rozét, írja. Figyelsz, Simon? Hallod, amit mondok? És fotót is csatolt a két pohár rozéról, ezek szerint az építőmunkás is rozét iszik, gondolom, ő nem küldte el a képet a haverjainak. A tengerben nem tudnak fürdeni, ahhoz még túl hideg. Ír arról is, milyen szédítőek az éjszakák a fickóval, de ebbe bele se akarok gondolni. Csak remélni merem, hogy vett új fürdőruhát, mert az a virágmintás borzalom, amit hordani szokott, igazi katasztrófa, ami az uszodában persze nem gond, itt csak a gyengeelméjűek látják, meg én. Illetve, bocsánat, nem szabad azt mondani, hogy gyengeelméjű. Nem igazán tudom, hogy hívjam őket, de mindegy, most egymás közt vagyunk. Na, de a lényeg: figyelsz? Szükségem van rád. Segítened kell. Egyedül nem tudom megtartani az úszásórát, mert kettőt pislantok, és megfullad nekem valamelyik. Amúgy meg tudom, hogy nagyon sokszor akasztod ki a zárva táblát. Gyakrabban vagy zárva, mint nyitva. Bizony, tudom, azért hozzám is eljut ez-az, és azt is tudom, hogy a táblán nem zárva és nyitva szerepel, de most nincs kedvem franciául beszélni a telefonban. Miért csinálod ezt? Miért nem vágsz egész nap? Neked is kell pénzt keresned, nem? Tulajdonképpen jobban örülnék, ha nem lenne rá időd, hogy kihúzz a bajból, jobb lenne, ha éjjel-nappal dolgoznál. Szerinted mit szól ehhez a nagyapád? Mi? Mit gondolsz, kibírja szegény sírás nélkül, hogy amikor elmegy az üzlet előtt, mindig csak a zárva táblát látja? Az a drága ember. Már csak miatta is kötelességed, hogy nyírj. Hallasz? De nem nyírsz, ezért hívtalak most téged. Segítened kell, hallod? Különben a te hibád lesz, ha megfullad valamelyik gyengeelméjű. Hallod? Nem hagyhatsz cserben! Ráadásul már két hete nem úsztak, mert márciusban mindig van egy tavaszi szünet, és ilyenkor, amikor újra beeresztik őket az uszodába, mindig szörnyen vadak.

3.

Chez Jean. Ez áll a nagy kirakatüvegen. Simon nagyapját Jannak hívják. Jan nagypapa vállalt férfiakat és nőket is, Simon utóbbiakat nem vagy alig. Nem dauerol, nem bodorít. Inkább vág és borotvál, a borotválás manapság jobbára azt jelenti, hogy szakállat igazít. Egy olyan fodrászatban, amely pontosan úgy néz ki ma is, mint a múlt század hetvenes éveiben, amikor nagyapja Jan fodrászatá-ról Chez Jean-ra változtatta az üzlet nevét, mert nem sokkal arrébb épp akkor nyílt két vadonatúj bisztró, francia névvel, fonott demizsonokkal a mennyezeten. Fejtámlás bőrszékek, króm karfák és króm széklábak. A falakat régi reklámtáblák fedik. Az egyik polcon eredeti Boldoot kölnik sorakoznak, meg Birken Wasser hajszeszek (Säfte der Birken, Kräfte die wirken), a kisszekrényen pedig az áll: szeszbedörzsölés. Ez annyit tesz, választott illattal történő fejmasszázs; a szekrénykében különféle kölnik és hajszeszek sorakoznak. Régi illatok, régi szokás, de Simon még csinálja, és bőven akad vendég, aki igénybe is veszi a szolgáltatást. Pontosabban: aki újra kéri. Ha van kínálat, lesz kereslet is. Simon hosszas keresgélés után talált egy franciaországi beszállítót. Az ajtón függő táblán nem az áll, hogy zárva és nyitva, hanem hogy fermé meg ouvert.

A nagyapja havonta egyszer jön nyiratkozni és borotváltatni. Olyankor nincs más vendég, mert Simon sok időt szán rá. Mindent Jan hagyott rá, már ha a ráhagy a megfelelő kifejezés, hiszen még nem halt meg. Jan nyolcvannyolc éves, és gyönyörű haja van. Simon gondoskodik róla, hogy a haja mellett – persze a szemöldökén és a szempilláin kívül – ne legyen más szőr az arcán. Aprólékos munkával távolítja el az orr- és fülszőröket. Jan elegáns, nyalka öregúr, azt mondja, úgy kell levakarnia magáról a nyugdíjas hölgyeket az idősek otthonában, ahol lakik.

– Pedig húsz évvel fiatalabbak! – mondja.

Simon nem hisz neki. De nem baj. A hónap többi részében Jan maga oldja meg a borotválkozást, tökéletesen, egyetlen borosta sem marad nehezen megközelíthető, puha redőkben csüngő tokáján. Mindig tiszta ruhát visel, és ügyel rá, hogy ugyanazt az illatot válassza, amelyet Simon a szeszbedörzsölés végén ajánl neki. Muguet a kölnivíz neve, kissé nőies, de Jannak jól áll. Annak idején ő is gondozta vendégei haját, és örül neki, hogy Simon is felvette repertoárjába a szeszbedörzsölést.

– De aztán kérd meg az árát – mondja. – Ezt már senki más nem csinálja.

És Simon nem is szégyenlős; kezdetben azt remélte, a magas ár miatt kevesebben járnak majd hozzá, de kiderült, hogy mindenki boldogan fizet a különleges szolgáltatásért.

A fodrászat fölött van még két emelet. Ott lakik Simon. Kifizette, az övé. Első dolga volt, hogy sajátkezűleg kiverje a konyha és a nappali közti falat. Ezután fokozatosan a maga igényeire szabta nagyszülei lakását. Nem szorul rá, hogy egész napra megfordítsa az ouvert táblát. Úgy véli, nem itt lenne, ha élne még az apja. Ő 1977. március 27-én rossz repülőre szállt. Egy rossz repülőre, amely lezuhant egy rossz szigeten. Az apja nyaralni ment – ahogyan Henny is. Csak úgy. Egyedül. Simon anyja legalábbis így tudja. Simon akkor még nem született meg, apja pedig talán nem is tudta, hogy hamarosan megszületik. Simon 1977. szeptember 4-én jött világra, és – különösen az apja halála után – nem kerülhette el a sorsát, hogy fodrász legyen. De nem bánja.

4.

Hetente háromszor reggel fél hétkor bezárja maga mögött a fodrászat ajtaját, és elbiciklizik az uszodába. Héttől nyolcig úszik. Egy órán át, megállás nélkül. Az uszodában mindig nyugalom van, Simon tempósan rója a hosszokat a többi hallgatag úszó között. Néma csend van, ide nem azért járnak az emberek, hogy társalogjanak vagy hogy jól érezzék magukat. Csak a medence széléhez loccsanó víz hangja hallatszik, elvétve a távolból egy rádió halk zümmögése. Itt az emberek úsznak – olykor szinte ádázul. Simon sem törődik senkivel, csak miután végzett, a zuhanyzóban biccent az ismerős, rendszeresen idejáró embereknek. Azok visszabiccentenek. Persze akad köztük, akiket szívesen néz. Nem tudják róla, hogy fodrász, egyiküknek sem jut eszébe, hogy nála vágasson vagy borotváltasson. Ő sem tudja a többiekről, mivel foglalkoznak, kivéve az úszómestert, mert ő az úszómester.

(A hálószobájában úszók poszterei függnek. Alekszander Popov, Matt Biondi, Mark Spitz. A szülői házból hozta magával őket. Spitz bőven az ő ideje előtt úszott, de csinos fiúnak tartotta, és csak később jött rá, hogy úgy néz ki, mint egy pornósztár a hetvenes évekből. Szinte soha nem fordul meg senki a hálószobájában, ezért döntött úgy, hogy áthozza a posztereket a gyerekszobájából, és kiteszi őket a falra.)

Most már csak szórakozásból úszik, korábban minden áldott nap edzeni járt ebbe az uszodába. Versenyeken is részt vett, egyszer-egyszer megnyerte őket, ám idővel kiderült, hogy a győzelem valahogy nem illik a személyiségéhez. Képes volt rá ugyan, de sosem akkor, amikor akarta vagy amikor kellett. Márpedig ezzel a hozzáállással nem sokra megy az ember, ha holland bajnok akar lenni vagy olyan időket szeretne úszni, mint Popov. Ezt a Popovot amúgy hasba szúrta egy azeri, rögtön az 1996-os olimpia után. Összevesztek a moszkvai piacon az azerbajdzsáni férfi standjánál. Kis híján belehalt. Kés a hasba, a férfiúszás történelmének legszebb hasába. Simonnak éveibe telt, mire megtanult úgy úszni, mint most. Éveken át gyűlölte az egészet, nem értette, miért áztatja magát a klóros vízben, ha egyszer nincs semmi értelme. De most már érti, az úszás az úszás, és örül neki, hogy soha nem hagyta abba.

Neki magának egyébként nincs sok haja. Kéthetente egyszer félcentisre állítja a hajnyírót, és tizenegy perc alatt kész is van vele. Nehéz ügy, jóval nehezebb, mint másvalakit nyírni vagy borotválni. Ha mást nyír, akkor ott a tükör és a valódi, kézzelfogható fej. Ilyenkor csak a tükörben lévő fej van.

5.

– Láttam egy filmet – mondja a székben ülő fiatalember. – Olyat, amiben egy csomóan meghalnak.

Simon igazából soha nem válaszol, hagyja, hogy vendégei kedvükre csacsogjanak. Nagy ritkán elmormol egy „hm”-öt vagy egy „ó”-t. Vág és borotvál, keni a hajszeszt. Nem terapeutaként áll alkalmazásban.

– Volt egy férfi, aki még utoljára fel tudta hívni a feleségét. I love you – mondta. – I love you so much. Ez tök hiteltelen szerintem, ha én tudnám, hogy meghalok, és nem néhány hónap múlva, nem, hanem fél percen belül, tuti nem hívnám fel a csajomat, hogy közöljem vele, mennyire szeretem. Nekem biztosan egész más járna az eszemben.

– Hm – mondja Simon. Enyhén hátrahúzza a fiatalember fejét; nem a haja miatt jött, hanem a szakálla miatt. Hipszterszakáll. Az ilyen srácok szemlátomást képtelenek karbantartani a saját szőrzetüket, és szemlátomást van elég pénzük, hogy vele, Simonnal tartassák karban. Más vendég nincs, a legnagyobb nyugalommal igazíthatja a szakállt. Nem liheg a nyakába senki. Isteni illata van a fiúnak. Ez a borbély kiváltsága: fogva tartja a székben a kuncsaftjait, akik tökéletesen ki vannak szolgáltatva neki. Ujját ádámcsutkákon és torkokon húzza végig, azok meg azt gondolják, csak a munkáját végzi. Ez a fiú hamarosan, amint elkészül a szakálla, szintén kér majd szeszbedörzsölést, mindig kér, Simon szerint sokkal inkább azért, mert élvezi, ha a fejbőrét masszírozzák, mintsem a szer kellemes illata vagy feltételezett jótékony hatása miatt. Sűrű és vastag haja van, és a fiatalember van annyira arrogáns, hogy azt higgye, ez örökre így is marad. Elképzelhető, hogy míg Simon a fejbőrét nyomkodja, a barátnőjére gondol.

– Nincs igazam? Vagy te pont telefonálnál, mielőtt szarrá placcsansz?

– Ah – feleli Simon. Ez a harmadik szó, amit használni szokott. Ah. A vendégei meg sem hallják, mert egyszerűen teszi tovább a dolgát, régimódi borotvával dolgozik, tenyerét finoman a fiatalember állkapcsához szorítja, enyhén felfelé és oldalra tolja a fejét. A vastag nyaki ütőér lüktetve türemkedik elő a keze alól.

– A francot – folytatja a fiú. – Dehogy telefonálnál. Ilyenkor szerintem kábé mindenki csak magával van elfoglalva, nem?

Igaza lehet. Simonnak is teljesen más jár most az eszében. Szétplaccsanni. És közben tudni, hogy az égvilágon semmit sem tehetsz ellene. Bár ez a pillanat az apja esetében egészen rövid ideig tarthatott, tekintve, hogy az a gép, amelyen ő ült, épp felszállt, és még a húsz méteres magasságot sem érte el. Talán harminc. Sosem foglalkozott ezzel az apasztorival, ez nem az ő története volt, hanem az anyjáé. Neki kizárólagos joga volt hozzá. Az ő tragédiája volt, az ő bánata, az ő emlékei. Simon megsimogatja a fiú nyakát. Fiúnak nevezi, holott Simon nem sokkal idősebb nála. Úgy tíz évvel. Esetleg tizenöttel. Mutatóujjával követi az ütőér vonalát, érzi a vékony bőrt, a vér gyenge és alig kitapintható lüktetését. Persze semmi oka rá, hogy így tapogassa a vendégét. De a fiatalember nem veszi észre, vagy ha igen, nem érdekli. Simon drága krémmel keni be a nyakát.

– Megcsinálod még a hajamat is? – kérdi a fiú.

– Persze – válaszolja Simon.

– Remek – mondja a fiú. Remek.

Simon este az ágyban Alekszander Popovra gondol. Az a has, benne a késsel; a saját mutatóujja, amelyben mintha megőrződött volna egy kevés a finoman lüktető vér emlékéből. A borotva is ilyesmi: imádják az emberek, úgy érzik, a régimódi szerszám használata növeli, intenzívebbé, valódibbá teszi az élményt. Pedig a borotválás az borotválás. Ő maga villanyborotvával borotválkozik, pont ugyanolyan jó az is.

Tartalom

Első rész

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

Második rész

21.

22.

23.

Harmadik rész

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

Számadás

A könyv fordítását a Holland Irodalmi Alap támogatta.

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Túry Melinda

A szöveget gondozta Csuhai István

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 518 279 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License

Zilla Slab – SIL Open Font License