Clare Connelly

Menyasszony pánikban

Kate Hardy

Szerelemtől részegen

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Clare Connelly, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Júlia 825. eredeti címe: Vows on the Virgin’s Terms (Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Pamela Brooks, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Júlia 826. eredeti címe: Red Wine and Her Sexy Ex (Harlequin, Mills & Boon Modern Heat)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Járdán Eszter

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 825-826. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-028-3

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Clare Connelly

Menyasszony pánikban

1. FEJEZET

Olivia szívesebben lett volna bárhol máshol a világon, mint itt. De miután rávezette Luca Giovanardi asszisztensét, hogy elárulja neki: a férfi ma Rómában vesz részt egy rendezvényen, és lefoglalt egy olcsó repülőjegyet az „örök városba”, már nem volt visszaút.

Hagyta, hogy tekintete végigvándoroljon az illusztris vendégeken. Eleganciájuk és magabiztosságuk lenyűgözte. Ő nem tartozott ide.

A parti már javában zajlott, az exkluzív étterem terasza tele volt gazdag emberekkel. Jázmin és édes parfüm illata lógott a levegőben.

Természetesen Luca volt a figyelem középpontjában. Miért kell ilyen vonzónak lennie? Sokkal egyszerűbb volna az egész, ha átlagos kinézetű lenne. De Luca Giovanardiban nem volt semmi átlagos.

Olivia az interneten olvasott a családja kegyvesztéséről, valamint a pénzügyi elit csúcsára való csodálatos felemelkedéséről. Ami a magánéletét illeti, csak keveset talált, de az is elég volt ahhoz, hogy tudja, a férfi a tökéletes ellentéte.

Olivia megnedvesítette az ajkait, a szája hirtelen kiszáradt. Megrázta a fejét, mintha el tudná űzni a gondolatot. Nem akart a férfi szeretője lenni, a felesége kell hogy legyen!

Az élete fenekestül felforult, amióta megtudta, mi volt az apja végakarata – és milyen következményekkel jár ez rá nézve. De ahogy most itt állt, és Lucát figyelte, a nyugtalansága fokozódott.

Legalább kétszáz vendég lehetett a teraszon, Luca mégis felkapta a fejét, amikor Olivia elindult felé, hogy magára vonja a figyelmét.

Olivia látott már róla fényképeket – az interneten tényleg nem volt hiány belőlük –, de ezek nem tudták felkészíteni a férfi sármjára. A szeme olyan sötét volt, mint a Hughenwood House mögött álló öreg szilfa kérge egy esős napon. Olivia gerincén végigfutott a hideg. Pislogott, és gyorsan félrenézett. De még akkor is, amikor a holdfényes Tiberisre nézett, érezte, hogy Luca tekintete rajta nyugszik.

Ismét a vendégekre nézett, de Luca Giovanardi vonzóerejével senki sem versenyezhetett. Olivia elveszett.

Amikor a tekintetük újra találkozott, a férfi elvigyorodott, mintha tudta volna, hogy a lány nem tudna ellenállni neki. Aztán ismét a társasága felé fordult, hogy folytassa a történetet, amelyet mesélt.

Ha Olivia vonzónak találná a férjét, a terve nem működne. Érdekházasságra volt szüksége, amely kizárólag az örökségét szolgálja. Nem lehet köztük semmilyen más kapcsolat, semmi olyan, ami még kaotikusabbá tenné a dolgokat.

De hát ki ne venné észre, milyen átkozottul szexi Luca Giovanardi?

Ráadásul ő nem az a férfi, aki hirtelen megkéri egy nő kezét. Még az Olivia kezében lévő ütőkártya is túl gyengének tűnt ehhez. Miért egyezne bele egy érdekházasságba egy olyan férfi, mint Luca, akinek az egész világ a tenyeréből eszik?

Kényszerítette magát, hogy elinduljon, de ahelyett, hogy Luca felé vette volna az irányt, a lába az ellenkező irányba vitte, egy csendes, üres poharakkal teli asztalhoz a terem ajtajában. Egy pincér odakint egy felfordított italosládán ült, és cigarettázott.

Olivia úgy tett, mintha észre sem venné, és a Tiberis melletti korláthoz ment. Rátámaszkodott, és a folyóra bámult. A gyomra összeszorult.

Gyáva! Tényleg el akarsz menni anélkül, hogy megkérdeznéd Lucát?

Nem mintha Siennának vagy az anyjának, Angelicának mesélt volna a tervéről. Mégis, hogyan tudna valaha is újra a szemükbe nézni, tudva, hogy biztosíthatta volna a jövőjüket?

A sírás határán állt, de az ajkába harapott, amíg a kétség el nem múlt. Aztán felegyenesedett, és elfordult a folyótól. Vissza fog térni a terembe, és szembenéz a feladattal, amitől retteg!

A pincér eltűnt, de a hideg cigarettafüst még mindig ott lógott a levegőben. Olivia összeráncolta az orrát, és elfordult. De ekkor nekiment egy testnek, amely olyan kemény volt, mint a gránit.

– Ó! – hátrált el. – Sajnálom, nem vettem észre – mentegetőzött, mielőtt rájött volna, hogy Luca Giovanardi az, aki megtartja, hogy el ne essen.

– Mindketten tudjuk, hogy ez hazugság – válaszolta a férfi mély hangon, amely érzékibb volt, mint amit Olivia valaha is hallott.

Hátrált, mert több helyre volt szüksége. Sietve körülnézett.

– Máris elmegy?

Válasz helyett Luca csak lustán mosolygott rá.

– Nem.

– Ó! – Olivia megkönnyebbülése elsöprő erejű volt, mert ez azt jelentette, hogy még van esélye. – Jó…

A tekintetük találkozott, és a férfi érdeklődése félreérthetetlen volt. Uramisten, ez egyre rosszabb lesz!

– Ebből azt veszem ki, hogy maga sem akar még távozni.

– Én… csak szükségem volt egy kis egyedüllétre.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– És most, bella?

Olivia megborzongott. Ő nem volt „szép”. Nem is akart úgy kinézni, hogy tetsszen a férfiaknak. Nem akart olyan lenni, mint az anyja. Ez volt az egyik oka annak is, hogy nem volt hajlandó kiöltözni ma estére. Egyszerű fekete nadrágot és krémszínű blúzt választott – semmi olyat, ami felhívta volna rá a figyelmet.

– Olivia vagyok – mutatkozott be sietve, és tartózkodott a vezetékneve említésétől.

– Luca. – A férfi kinyújtotta a kezét, de amikor a lány kezet akart fogni vele, az ajkához emelte és gyengéden megcsókolta. Csak egy könnyed érintés volt, ő mégis rendkívül érzékenyen reagált rá.

Sietve visszahúzta a kezét.

– Tudom. – Megköszörülte a torkát. – Igazából… maga az oka, hogy itt vagyok.

A férfi arckifejezése változatlan maradt.

– Ó, igen? Hogyhogy?

– Beszélnem kell magával.

– Értem. És miről akarsz beszélni?

A lány szíve hevesen kalapált. Mondd ki! De hogy a csudába kellene megkérnie Luca Giovanardi kezét? Az ötlet annyira abszurd volt, hogy Olivia hirtelen nevetésben tört ki.

– Általában két okból közelednek hozzám a nők – mondta nyugodt hangon Luca. – Vagy beszélgetni akarnak valami befektetési lehetőségről, vagy magánjellegű okból. Melyik a kettő közül?

A férfi arroganciája váratlanul érte, de a modora megkönnyítette a dolgát, mert ebben a pillanatban az apjára emlékeztette – ami segített neki szembenézni azzal, miért is jött ide.

– Mindenképpen az első.

Luca tekintete a lány szájára vándorolt.

– Milyen kár! Jelenleg nem érdekel semmilyen befektetés. Egy másfajta kapcsolat viszont csábító lenne.

A gyomra remegni kezdett, és a lélegzete égett a tüdejében.

– Szó sem lehet róla! Nem érdekel az ilyesmi.

Olivia azonban látta, hogy a férfi átlátott a hazugságán. Ennyire könnyű lenne olvasni az arcáról?

– Akkor nem tudom, miről kellene beszélgetnünk.

Essünk túl rajta! A legjobb, ami történhet, hogy nemet mond.

– Tudok a bankról, amit meg akar venni.

A férfi érdeklődéssel nézett rá.

– Mindenki tud az ajánlatomról.

– Természetesen, ez nem titok. Ön meg akar venni egy bankot, Európa egyik legrégebbi bankját, és az igazgatótanács nem akarja eladni magának, mert playboy hírében áll. Nagyon konzervatívak, és…

Luca önuralma csodálatra méltó volt.

– Különben is, az apja…

– Az apámhoz semmi köze! – szakította félbe durván a férfi.

Az, hogy ilyen hevesen reagált, váratlanul érte Oliviát. Úgy látszik, a sebek még mindig nem gyógyultak be. Bár már tizenkét év telt el, Luca, úgy tűnt, még mindig nem heverte ki a botrányt, amelyet az apja okozott, és amely az egész családjának ártott.

– Ez nem egészen igaz.

A férfi szeme összeszűkült.

– Értem. Az egyik kölcsönéről van szó? Tartozik magának? – A homlokát ráncolta. – Vagy valakinek, akit szeret?

Olivia szíve kihagyott egy ütemet. Van egyáltalán ilyen ember?

Sienna, a húga, természetesen. De bárki más?

Sajnálta az anyját, és úgy érezte, hogy a lekötelezettje, de… túl bonyolult volt a kapcsolatuk.

– Nem erről van szó.

– Akkor miért nem tér a lényegre? Mondja el, miről van szó.

– Próbálom – mondta a lány. – De maga elég ijesztő tud lenni.

A lány őszintesége meglepte Lucát. Hátralépett egy lépést, lehajtotta a fejét, és mély levegőt vett, mielőtt újra ránézett.

– Ilyen vagyok.

– Tudom. De kérem, legyen türelemmel. Ez nem könnyű nekem.

Olivia az ajkába harapott, de észrevette, hogy a férfi tekintete a szájára tapad.

– Talán az apámmal kellene kezdenem. Gondolom, hallott már róla. Thomas Thornton-Rose.

– Apám barátja volt. Támogatta őt a tárgyalás alatt is. Nem sokan voltak, akik ezt tették.

– Nagyon közeli barátok voltak – erősítette meg Olivia halkan.

Nem először tűnődött azon, vajon Luca tud-e a végrendeletről, de a férfi arckifejezése nem árult el semmit.

– Nem sokkal azután halt meg, hogy apám börtönbe került. Emlékszem a címlapokra.

– Igen. – Olivia pislogott és félrenézett. – A halála teljesen váratlanul ért. Korábban nem volt beteg. Egyikünk sem számított rá… – Nyelt egyet, és próbált nem tudomást venni a torkában lévő gombócról.

– Nagyon sajnálom.

– Nem kell – utasította el a lány a férfi együttérzését.

Luca felvonta a szemöldökét.

– A végrendeletét nem sokkal a halála után ismertették. Tudja, hogy a brit arisztokráciához tartozunk? Rengeteg földet és pénzt birtoklunk, amit különböző befektetésekben tartunk.

– Igazából nem tudok többet, mint amit már elmondtam. – Luca lustán megvonta a vállát. – Miért?

Olivia ismét felnevetett, de kissé hisztérikusan. Pánik tört rá. Arra számított, hogy a férfi legalább valamennyire képben lesz, de tévedett. Luca apja már régóta börtönben volt, és valószínűleg nem beszéltek rendszeresen. Tehát neki a nulláról kellett volna kezdenie az egészet.

– Amikor apám meghalt, kiderült, hogy a vagyonát meglehetősen szokatlan… módon kell felosztani. Anyám semmit sem örököl, a húgom és én pedig csak akkor, ha huszonöt éves korunkig teljesítünk bizonyos feltételeket.

A férfi arca rezzenéstelen volt.

– És miféle feltételek ezek?

Mondd ki! Nemet fog mondani, és te szépen hazamész.

Aztán? Kidobják anyukádat a családi házból? Átadod a kulcsokat a szörnyű unokatestvérednek, Timothynak?

– Nos, az apám nagyon… régimódi.

Luca oldalra hajtotta a fejét.

– És ez probléma?

– Soha nem hitt abban, hogy a nők képesek lennének önállóan intézni a pénzügyeiket. Amikor a szüleim összeházasodtak, anyám a teljes megtakarítását rá ruházta. Korábban színésznő volt, nagyon sikeres, különösen itt, Olaszországban. Jól keresett akkoriban, de nagyon fiatal volt, mindössze húszéves, a férje pedig tizenkilenc évvel idősebb. Szerette őt.

Luca egy kicsit előrehajolt, és figyelmesen hallgatta.

– Anyám megbízott benne. – Oliviának nem sikerült teljesen elrejtenie az érzelmeit, de nem árulta el, mennyire dühös az apjára. – Ő intézte az összes anyagi kérdést. Ezért volt az, hogy amikor meghalt, fogalmunk sem volt arról, hogy állnak a dolgok. Anyám nem tudhatta, hogy nem kap majd semmit, abszolút semmit.

– Miért tette ezt az apja?

– Mérges volt rá. – Olivia megköszörülte a torkát. – Bosszút akart állni rajta. De mire meghalt, ez már réges-régi történet volt, egy nevetséges hiba miatt, amit anyám sok-sok évvel ezelőtt elkövetett. Semmi sem indokolta apa döntését.

Luca összepréselte az ajkait. Amikor Olivia tekintete a férfi szájára esett, hirtelen forró izzás terjedt el az egész testében. Elállt tőle a lélegzete, és elgyengült a lába.

– Van más gyereke is, talán egy korábbi kapcsolatból?

A lány fájdalmasan elmosolyodott.

– Bárcsak ilyen egyszerű lenne, de csak mi vagyunk. Hogy a pénz jó kezekbe kerüljön, apám a végrendeletében kikötötte, hogy Siennának és nekem legkésőbb huszonöt éves korunkig férjhez kell mennünk. Csak akkor kerülhet jogszerűen hozzánk az örökségünk. Csak akkor lesz biztonságban a pénzünk.

– És az anyukája?

– Nagyon szerény tartásdíjat kap, ami minden évben csökken, és teljesen elfogy, amikor mi betöltjük a huszonötödik életévünket. Az én születésnapom pedig a jövő hónapban lesz.

Luca összeszorította a fogát, és némán káromkodott egyet.

– Minden tiszteletem az öné, de az apja igazi idiótának tűnik.

A lány kíváncsian nézett rá. Ha a helyzet nem lett volna olyan átkozottul komoly, talán még nevetett is volna.

– Nagyon… megrögzött volt. – Ő maga sem értette, miért érzi még mindig kötelességének, hogy hűséges legyen az apjához. Még mindazok után is, amit tett, ő még mindig úgy érezte, meg kell védenie.

Luca olyan hangot adott ki, mintha nem tartaná elfogadhatónak a lány eufemizmusát.

– Nem lennék itt, ha nem lennék kétségbeesett! Csak tizenkét éves voltam, amikor apám meghalt. Nem tudtam irányítani a pénzügyeinket, és nem volt rálátásom anyám költekezésére. Hatalmas adósságokat halmozott fel, az összes hitelkártyáját kimerítette, és még egy hatalmas kölcsönt is felvett a házunkra, és elköltötte a pénzt. Mire elég idős lettem ahhoz, hogy megértsem, mi folyik, a helyzet már katasztrofális volt. Én megpróbáltam, Luca! Próbáltam rendezni a dolgokat, de az adóssághegy túl nagy. A családi házunk közelében kell munkát keresnem, és ez eléggé korlátozza a lehetőségeimet. Ráadásul nincs semmilyen képzettségem.

Olivia meglepődött azon, mennyi mindent elárult, de nem tudta abbahagyni.

– Évekig a szegénységi küszöb alatt éltünk. Annyit spóroltam, amennyit csak tudtam, és mindent megpróbáltam, de hiába. Ha csak rólam lenne szó, otthagynám Hughenwood House-t, és soha többé nem néznék vissza. De nem hagyhatom anyámat több százezer font adósságban. Nem hagyhatom, hogy apám ezt tegye anyával és Siennával.

Az utolsó szavakat halkan és határozottan mondta; szívének legmélyéről jöttek.

– Még mindig úgy hangzik, hogy az apja idióta volt. De nem értem, miért jött ide, és miért mondta el mindezt nekem. Gondolja, hogy apámnak van valami befolyása erre a végrendeletre? Ha ez a helyzet, akkor attól tartok, csalódást kell okoznom magának. A kapcsolatunk nem a legjobb. Higgye el, jobb lenne, ha közvetlenül vele beszélne.

– Nem, nem ez a lényeg. Ha nem megyek férjhez hamarosan, az örökség az unokatestvéremé lesz, ez áll a végrendeletben. Nemcsak a pénz, hanem mindenekelőtt az otthonunk, a családi birtok. – Olivia legnagyobb bánatára most megtört a hangja.

Dacosan felszegte az állát. Dühös volt, hogy ilyen gyengének tűnt.

– Az édesanyámnak ez az otthona, és belehalna, ha el kellene hagynia.

– Én nem vagyok házasságközvetítő, cara. – Luca keresztbe fonta a karját a mellkasa előtt. – Különben is, aligha tudom elképzelni, hogy nehéz lenne olyan férfit találnia, aki hajlandó lenne a vőlegény szerepét eljátszani.

Miközben beszélt, tekintetét a lány mellére szegezte a vékony blúz alatt.

Olivia elfojtott egy nyögést, és gyorsan félrenézett. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy hűvös és távolságtartó maradjon.

– Bármelyik férfi nem lesz jó. – A hangja fásultan szólt. – Apám ebben is nagyon pontos volt.

Fülsiketítő volt a csend közöttük, és Olivia idegei pattanásig feszültek. Megkockáztatott egy pillantást a férfira, de nem tudta kivenni az arckifejezését.

– Magához kell hozzámennem, Luca. Senki máshoz.

2. FEJEZET

Luca magabiztos embernek tartotta magát, de most igazán meglepődött.

– Azt mondja…

– Hogy feleségül kell vennie – erősítette meg Olivia. Kényszerítette magát, hogy nyugodtan nézzen a férfi szemébe. – De ez magának is előnyös lenne.

– Ennek semmi értelme!

– Tudom. – A lány az ajkába harapott. – Nagyon reméltem, hogy tud az előzményekről. Apáink már rég megállapodtak ebben a házasságban…

– Senki sem beszélt nekem erről.

– Velem sem. Akkor hallottam róla először, amikor apa ügyvédei megjelentek Hughenwood House-ban.

– Honnan tudja, hogy meg akarom szerezni azt a bankot?

– Olvastam róla az interneten. Miért?

– Szóval mielőtt idejött, rám keresett a neten?

– Nos, mivel azért jöttem, hogy megkérjem egy olyan férfi kezét, akivel még sosem találkoztam, természetesen felkészültem.

A férfi szája sarkában mosoly bujkált.

– Akkor talán azt is olvasta, hogy egyszer már voltam házas. Minden szempontból katasztrófa volt, és nem áll szándékomban még egyszer végigcsinálni. Capisce?

– Nem lenne igazi házasság – magyarázta a lány nyugodtan. – Én nem akarok férjet, mint ahogy maga sem akar feleséget.

– Elnézést, nem most kérte meg a kezem?

– De igen – válaszolta a lány sietve. – Hogy teljesítsem apám feltételeit. De ez nem lenne igazi házasság! Csak az aláírásaink egy darab papíron.

A férfi komoly arckifejezéssel nézett rá. Oliviának fogalma sem volt, mire gondolhat, ezért belekapaszkodott az utolsó szalmaszálba, ami még maradt neki.

– A családunk nevét nagy becsben tartják. Ez javítaná az esélyeit annál a konzervatív banknál. Ha egy Thornton Rose-t venne feleségül, nem tudnának ellenállni az ajánlatának.

Amikor rádöbbent, hogy az apja gyűlölt vezetéknevével próbál előnyt szerezni, legszívesebben a föld alá süllyedt volna.

De ha sikerül meggyőznie Lucát, a pénz az övé lesz. Akkor jóvátehetné mindazt, amit az apja megpróbált tönkretenni. Az anyja végre újra biztonságban élhetne. És ami még ennél is fontosabb: szeretett kishúga megmenekülne attól, hogy egy idegenhez kelljen hozzámennie, hogy megkapja a részét az örökségből – hiszen nem lenne többé szükségük arra a pénzre.

– Arra céloz, hogy a nevét használhatnám, hogy megkedveltessem magam néhány sznobdal? Ez lenne az üzleti ajánlata? Nincs szükségem a maga nevére, hogy sikeres legyek, bella, mint ahogy nem volt szükségem az apám nevére sem.

A lány csodálatot érzett az előtte álló férfi iránt, mert igaza volt. Mindent, amit elért, a saját ügyességének köszönhetett. Mindazonáltal abból, amit olvasott, tudta, hogy Luca mindennél jobban akarja azt a bankot.

– Meg akarja szerezni az Azzuri Bankot, és azt hiszem, a házasságunk segítene ebben.

– Soha nem választom a könnyebbik utat.

A lány szíve egy pillanatra megállt, amikor rájött, hogy nincs elég adu a kezében. Amit fel tud ajánlani Lucának, az nem elég.

– Akkor én most megyek – mondta halkan. El kell fogadnia a sorsát, akárcsak az előtte álló sivár jövőt.

– Addig nem, amíg nem tudok többet.

– Mi értelme, ha már eldöntötte a dolgot?

– Soha nem fogja megtudni, ha nem próbálja meg.

Új remény ébredt benne, de Olivia nem hagyta magát félrevezetni. Luca felajánlott neki egy esélyt, de az rendkívül csekély volt.

– Pontosan hogyan képzeli ezt a házasságot?

A lány mély levegőt vett.

– Nos, úgy gondoltam, hogy egy üzletszerű megállapodás lenne a legjobb mindkettőnknek.

A férfi szemöldöke felszaladt.

– Érdekházasság?

– Az olyanoknak, mint mi, ez nem jelenthet gondot. Mindketten a házasság elkötelezett ellenzői vagyunk. Maga nem akar feleséget, én nem akarok férjet. De a házasságunk feltételeit úgy alakíthatjuk, hogy teljesen megfeleljen nekünk. A házasság csak papíron létezne. Én Angliában élnék, maga pedig Olaszországban. Amikor elég idő eltelt, csendben, titokban aláírnánk a válási papírokat. Az esküvő után soha többé nem kellene látnunk egymást.

A férfi olyan pillantást vetett rá, amitől megborzongott. Úgy tűnt, semmi sem kerülte el a figyelmét.

– Tudom, hogy átgondolta a dolgokat. De a neve nem elég ahhoz, hogy meggyőzzön, vegyem feleségül.

Olivia elismerte a vereséget, és lehunyta a szemét.

– Megértem.

– Azt mondta, hogy ha nem maguk örökölnek, a részük egy unokatestvérre száll. Ismeri őt?

A lány önkéntelenül is összerezzent.

– Igen.

– Olyan ember, aki ringbe szállna ezért az örökségért?

Olivia az ajkába harapott.

– Csak akkor lenne jogosult az örökségre, ha mi ketten nem házasodunk össze.

– Vagy… – Luca hagyta, hogy szünet alakuljon ki – …ha kétségbe vonja a házasságunkat.

A lány pislogva nézett rá.

– De… megteheti?

– Tapasztalatom szerint az emberek mindenféle dolgokra képesek, ha sok pénzről van szó.

Izgatott bizsergés futott végig a lány bőrén.

– Akkor mit javasol?

– Én nem sugallok semmit, Olivia. Csak azt akarom világossá tenni, hogy egy olyan látszatházasság, mint amilyenre gondolt, nem működne.

Természetesen igaza volt. Elvégre milliós örökségről van szó. Ha már házasságot színlelnek, legalább hihetőnek kell tűnnie.

– És mi van, ha összeházasodunk, és itt élünk Rómában? De csak lakótársakként, külön hálószobával; mindketten a saját életünket éljük.

– Nem látom, mi hasznom lenne belőle.

– Az Azzuri Bank…

– Megveszem a bankot, de az én szabályaim szerint.

A lány libabőrös lett. Egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy Luca eléri a célját. Kezdte ostobának érezni magát, amiért azt hitte, hogy egy olyan férfit, mint Luca Giovanardi, arra csábíthat, hogy a felesége legyen.

– Ha azt akarja, hogy beleegyezzek az ajánlatába, akkor jobbat kell ajánlania.

Ez valami teszt?

A lány arca izzani kezdett a férfi fürkésző tekintete alatt.

– Azt mondja, hogy a házasságunknak… intimnek kell lennie? Mert akkor el kell mondanom, hogy nem akarok újabb rovátka lenni az ágytámláján.

A gúnyos mosoly teljesen megváltoztatta a férfi vonásait.

– Nem vagyok annyira kétségbeesett, hogy zsarolnom kelljen egy nőt, hogy ágyba csábítsam.

– Természetesen nem. Valószínűleg sorban állnak az ajtaja előtt.

Luca sötét szeme résnyire szűkült.

– Nem a szexről beszéltem.

– Akkor mire gondolt?

– Ha összeházasodnánk, egyikünknek sem lenne előnyös, ha külön életet élnénk, csak egy fedél alatt. Az esküvőnk elkerülhetetlenül bekerülne a sajtóba, és akkor mindig a nyilvánosság előtt állnánk. Egy házvezetőnőt bármikor meg lehetne vesztegetni, hogy részleteket áruljon el a magánéletünkről. Az ilyen dolgok kiderülnek.

– Erre egyáltalán nem gondoltam – ismerte be Olivia.

– A végrendeletben foglaltak teljesítéséhez a szükséges ideig fenn kellene tartanunk a szenvedélyes szerelem illúzióját. Szerintem harminc nap elég lenne hozzá. – A lány lassan megvonta a vállát. – De ahhoz meg kellene osztanunk az ágyat.

Olivia néma Ó-t formált az ajkával.

– Nem hiszem, hogy erre szükség lenne…

– Népes személyzetem van.

– Nem mehetnének el nyaralni, amíg házasok vagyunk? Egy hónap nem az örökkévalóság.

– Ne aggódjon, cara. Nem érdekel a szex a házasságunk részeként. Csak a látszat kedvéért lenne így.

A nő döbbenten nézett rá.

– Ez azt jelenti, hogy…? – kérdezte, hogy megbizonyosodjon róla.

A férfi egy hosszú pillanatig elgondolkodva nézte. Vajon hallotta a lány szívének hangos dobogását?

Aztán hirtelen elfordult, és a folyóra nézett.

– Van valami személyes dolog az életemben, amiről nem biztos, hogy olvasott az interneten.

A hangja most annyira másképp hangzott, hogy Olivia a homlokát ráncolta.

– Nonna beteg.

Olivia közelebb lépett, hogy jobban értse a férfit.

– Nem, nem csak beteg. Hamarosan meg fog halni.

– Nagyon sajnálom – mondta őszintén a lány. – Nagyon közel állnak egymáshoz?

– Igen. – A férfi szünetet tartott, mintha a megfelelő szavakat keresné.

– Ő a legnagyobb támaszom. Sokat köszönhetek neki. De ő vérbeli olasz nonna, és szeret mindenbe beleavatkozni. – Luca szeretetteljesen elmosolyodott, ahogy a nagymamájára gondolt. – Már többször kifejezte azt a kívánságát, hogy házasodjam meg. Aggódik értem.

A gondolat, hogy bárki is féltheti ezt a férfit, abszurdnak tűnt.

– Ha sikerül szenvedélyes románc benyomását keltenünk, az eloszlatja az aggodalmait.

Olivia szeme kitágult.

– Hazudni fog neki?

– Hivatalosan is házasok lennénk – hangsúlyozta Luca. – Nem lenne hazugság.

– De egy szenvedélyes románc… – A lány megrázta a fejét. – Az emberek nem vennék be.

A férfi összeszűkült szemmel nézett rá.

– Ez a házasság meg kell hogy győzze az unokatestvéredet, az apád hagyatéki ügyvédeit és a nagyanyámat. Meg kell győznie az egész világot.

Olivia egyszerre volt meglepett és megkönnyebbült. Ez még nem megállapodás, de úgy hangzott, mintha Luca komolyan elgondolkodott volna a javaslatán. Talán mégiscsak eléri a célját… Ez a gondolat egyszerre volt izgalmas és rémisztő.

– Ha a nagymamája azt akarja, hogy megházasodjon, miért nem tette meg?

– A házasság olyan hiba, amit nem követek el kétszer. Még miatta sem.

– De most is házasságról beszélünk.

– Egy nagyon különleges házasságról. Olyanról, amelynek világos szabályai és határai vannak. Olyanról, amely eleve kizárja az érzelmeket.

– Ez azt jelenti, hogy elfogadja a javaslatomat?

A férfi hosszan és keményen nézett rá.

– De feltételeim is vannak.

A lány szíve egy pillanatra megállt.

– És mik lennének azok?

Luca már nem az a rideg, számító üzletember volt, akinek Olivia először gondolta.

– A nagymamámnak el kell hinnie, hogy minden valóságos. És diszkrétnek kell lennünk. Semmi viszony másokkal.

– Ez nekem valószínűleg könnyebb lesz, mint magának – mondta gondolkodás nélkül Olivia.

– Ez egy pragmatikus házasság lenne – folytatta a férfi. – Mindketten megkapnánk, amit akarunk. Nem lenne igazi kapcsolat. Nem lennénk barátok, nem szexelnénk.

A lány igyekezett semleges arckifejezést ölteni.

– Nem érdekel a barátsága – biztosította a férfit. – Vagy a szex.

– És mi van a szerelemmel?

Összerezzent, és hevesen megrázta a fejét.

– Az sem.

A férfi összehúzta sötét szemét.

– Egyáltalán nem – tette hozzá sietve a lány. A gondolat is megrémítette, hogy behódoljon egy férfinak, ahogy az anyja tette. Olivia függetlenségre vágyott, amit nem kaphat meg, ha szerelmes lesz.

– Komolyan mondom. Nem akarom megkockáztatni, hogy szerelmi kapcsolatban reménykedjen. Ezt mindig világossá teszem, mielőtt lefekszem egy nővel.

– Ha nem lenne ez az átkozott végrendelet, soha nem mennék férjhez. Életem legboldogabb napja az lesz, amikor megszárad a tinta a válási papírjainkon.

– Kíváncsivá tett!

A férfi olyan közel volt hozzá, hogy ő érezte a leheletét a bőrén, és a kölnije illatát is. Megint libabőrös lett.

– Maga egy gyönyörű fiatal nő. Mi történt, hogy ennyire ellenzi a házasságot?

– Nem maga vagy az egyetlen, akinek rossz tapasztalatai vannak egy katasztrofális házassággal kapcsolatban.

– Volt már házas?

– Nem, én nem. A szüleimre gondoltam. – Olivia megrázta a fejét, és megpróbálta rendezni a gondolatait. – Nem látom okát, miért kellene elköteleznem magam egy életre egy férfi mellett.

– Amíg házasok vagyunk, nem akarhat többet, mint amit én kínálhatok.

– Tehát elfogadja az ajánlatomat?

Míg a férfi egy ideig csendben gondolkodott, Olivia szíve hevesen vert. Annyi minden forgott kockán! Gondoskodhatna az anyjáról, megmenthetné a családi birtokot, és megvédhetné Siennát.

Az, hogy még a halála után is meg kell hajolnia apja nőgyűlölő, szexista követelései előtt, elkeserítette Oliviát. Düh munkált benne, annak ellenére is, hogy már rég megbékélt ezzel.

– Rendben. – Luca bólintott. – Összeházasodunk.

A válása után Luca Giovanardi szinte minden tárgyat megsemmisített, ami arra emlékeztette, hogy valaha is házas volt. A rituálé megtisztító hatással volt rá.

Minden közös fényképet összetépett. Soha többé nem akart Jayne-re emlékezni – főleg nem arra, hogy mennyire szerette őt, és milyen boldognak tartotta kettejüket. Nem akart arra gondolni, hogy a lány hogyan dobta őt az üzleti riválisáért, egy olyan férfiért, aki megérezte a páratlan esélyt, amikor Luca apjának birodalma összeomlott.

Luca két leckét tanult meg azon a napon. Először is: soha többé nem fog hinni a szerelemben, másodszor: soha többé nem fog megbízni egy nőben sem.

Akkor meg mi a fenét csinált az előbb?

A semmibe bámult, de csak Olivia Thornton-Rose-t látta.

De ez a történet nem rejt magában semmilyen veszélyt vagy kockázatot. Egészen más, mint az az érzelmi öngyilkosság, amit akkor követett el, amikor úgy döntött, megosztja az életét Jayne-nel.

Ez racionális, biztonságos és átmeneti házasság lesz.

És ami a legfontosabb: mindkettőjük érdekét szolgálja.

Hónapok óta azt kívánta, bárcsak tehetne valamit, hogy megnyugtassa a nagymamáját, és boldoggá tegye, miközben az élete végéhez közeledik. Az asszony boldog házasságra tekinthetett vissza, de még egy boldognak tűnő házasság sem szerepelt Luca teendőinek listáján.

Eddig.

A telefonért nyúlt, és felhívta a nagyanyját, mielőtt meggondolta volna magát.

– Nonna? – Belekortyolt a whiskyjébe. – Van valami, amit el akarok mondani neked…

3. FEJEZET

Olivia úgy érezte, mintha egy álomban lenne, amiből nem tud felébredni. De legalább volt valami jó hír a láthatáron…

Hiba volt, hogy az esküvő előtt nem látta újra Lucát, mert nem készült fel a látványára. Hihetetlenül elegánsan nézett ki a sötét szmokingban, szürke csokornyakkendőben és a fényes fekete cipőben. A haja hátrafésülve.

Olivia ott állt mellette abban az extravagáns ruhában, amelyre rábeszélték a Harrodsban. Luca asszisztense hívta fel, és közölte vele, hogy Luca időpontot egyeztetett vele a menyasszonyiruha-részlegen.

Legszívesebben megfordult volna, hogy elszaladjon.

A látszatházasság könnyűnek tűnt, de most, hogy valóban az oltár előtt álltak, lehetetlen vállalkozásnak tetszett.

Luca felé pillantott. A férfi profiljától elakadt a lélegzete, és gyorsan újra félrenézett. Pánik tört fel benne. A világon mindennél jobban azt kívánta, bárcsak Sienna most vele lenne. Mennyire szerette volna megfogni a húga kezét, látni a mosolyát, és hallani, ahogy azt mondja, ez nem őrült ötlet.

Csakhogy Sienna soha nem adta volna áldását erre az esküvőre. Soha nem nézte volna mosolyogva, ahogy Olivia végigjátssza ezt a komédiát. Ehelyett foggal-körömmel harcolt volna ellene, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy elveszítik az otthonukat, és az apja még egyszer, utoljára kegyetlenül megbünteti a feleségét.

A pap mondott valamit, és ő Luca felé fordult, visszarántva magát a valóságába. A férfi először a fogadalmat mondta el angolul, Oliviára való tekintettel, aztán egy csodálatos gyémántgyűrűt húzott az ujjára. Az egyszerű érintés valóságos tűzijátékot robbantott ki benne.

Most a pap őhozzá fordult. Erős akcentussal beszélt, miközben Olivia elővett egy kis aranygyűrűt, hogy Luca ujjára húzza. Ezután Luca nonnájára nézett. Az idős hölgy olyan boldognak tűnt!

Gyorsan elfordította a tekintetét – és hirtelen belenézett Luca hihetetlenül sötét szemébe, amellyel olyan intenzíven nézett rá, hogy a szíve kihagyott egy ütemet.

– Férj és feleség lettek – jelentette be a pap vidáman. – Most már megcsókolhatja a menyasszonyt.

A fenébe, hogy felejthette el ezt a részt? Már túl késő visszalépni?

Luca közelebb lépett hozzá, egyik kezét Olivia derekára tette, a másikkal az álla alá nyúlt. Gyengéden megsimogatta, és ő azonnal bizsergést érzett a bőrén.

Ekkor a férfi már lehajtotta a fejét, és úgy csókolta meg, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

Luca magában káromkodott. Attól a pillanattól kezdve, hogy az ajkuk összeért, a teste lángra lobbant. Amikor Olivia kissé kinyitotta a száját, halkan felnyögött.

Hirtelen elképzelte, ahogy letépi a lány ruháját, szeretkezik vele – nem lassan és élvezettel, hanem keményen és gyorsan, ahogy a kettejük között lángoló szenvedély követeli.

A pokolba! Ez egy rémálom!

Többször egymás után mélyeket lélegzett.

Semmi baj, már vége van. Soha többé nem kell megcsókolnod vagy akár csak megérintened.

Ennek a gondolatnak meg kellett volna nyugtatnia, ehelyett fájdalmas szúrást érzett.

– Gyere, bemutatlak a nagymamámnak, cara.

Pietra Giovanardi elmúlt nyolcvanéves, de egyenesen és büszkén állt; ezüstszínű haja a vállát verdeste. Bár dizájnerruhát és gyémántokat viselt, mégis sikerült természetesnek tűnnie.

Elmosolyodott, és felcsillant a szeme, amikor az ifjú pár közeledett felé. Nem látszott rajta, hogy halálos beteg, de sovány volt.

– Á, Luca, Luca, ez életem legboldogabb napja! – mondta túláradóan, és remegő kezét felemelve szeretettel megsimogatta unokája arcát. Könnyek csillogtak a szemében, amikor Olivia felé fordult.

– Signora Giovanardi – köszöntötte a lány halkan, de az idősebb nő kinyújtotta a karját, és melegen átölelte.

– Kérem, szólítson Pietrának. Vagy nonnának.

– Pietra – mondta Olivia mosolyogva. – Annyira örülök, hogy végre megismerhetem!

– Az öröm az enyém. Azt hittem, hogy ez már soha nem fog megtörténni…

Mióta belementek ebbe a színjátékba, Olivia először gondolt arra, hogy ki lehetett Luca első felesége. De Pietra máris tovább beszélt.

– És egész idő alatt titokban tartott téged! De nem teszek fel kínos kérdéseket. Csak örülök, hogy végre eljött ez a pillanat. Iszunk egy proseccót? Meghívlak benneteket a Villa Tramontóba, akár éjszakára is – ajánlotta fel Pietra, amikor elhagyták a templomot.

– A nagymamám háza – magyarázta Luca. – Positano felett van. Tetszene neked, cara. – A hangja olyan lágyan és szerelmesen szólt, hogy Olivia libabőrös lett tőle. – De majd máskor. Ma van a nászéjszakánk.

Oliviának melege lett. Hamarosan kettesben lesznek, de ő majd gondoskodik arról, hogy elég hely legyen közte és az ellenállhatatlan férje között.

– Persze, tudom. Vissza fogtok utazni Rómába?

– Nem, a nászutat Velencében töltjük.

Olivia mozdulatlanul állt. Luca átkarolta a derekát, és magához húzta.

– Egy hétvége Velencében? – Pietra a homlokát ráncolta. – Amikor fiatal voltam, a nászutak legalább három hónapig tartottak.

– Amikor fiatal voltál, legalább egy hónapba telt, mire bárhová is eljutottál.

Pietra nevetett.

– Így van.

Olivia gombócot érzett a torkában, amikor látta, milyen szeretettel bánnak egymással. Arra gondolt, hogy náluk otthon mennyire más volt a helyzet. Csak Siennával tudott igazán önmaga lenni.

A délutáni nap elkápráztatta őket, amikor a templomból a piactérre értek.