Békési Tímea
Dr. Kassai Szilvia

Újraépített életek

Történetek szenvedélybeteg szülők felnőtt gyermekeiről

részlet

Békési Tímea – Dr. Kassai Szilvia
Újraépített életek – Történetek szenvedélybeteg szülők felnőtt gyermekeiről

© Békési Tímea – Dr. Kassai Szilvia, 2022
© Frankó András, 2022, Előszó
© Kovács András Péter, 2022, Utószó

Szerkesztő: Orosz Ildikó
Borító: Grosan Cristina

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Tanács Eszter
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 266 2

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Bevezetés

I. Szenvedélybeteg családok felnőtt gyermekei

Szenvedélybetegség a családban

A család szerepe a gyermek fejlődésében

Múlt

A gyerek, akit elfelejtett a család

A gyerek, aki elfelejtette saját magát

A gyerek, akit elfelejtett a környezete

Jelen

A felnőtt, aki nem tudja elfelejteni a gyerekkorát

Jövő

Hogyan tovább?

Gyász

Építkezés

Az építkezés elemei

II. Történetek

„Még mindig felmentem anyut” – Ágota

„Elég jól boldogulok az életben, jóllehet sok nehézségen mentem keresztül” – Botond

„Nemcsak hogy megértem őt, hanem nagyon fáj a sorsa” – Tompa Andrea

„Szeretem a szüleimet, és ők is engem” – Loránd

„Megnyomorította a képmutatás” – Dóra

„A felépülésben most olyan boldog és tudatos életet él, mint kevesen a világon” – Zoltán

„Nincs hibás” – Károly

„Kezdek lecsendesedni” – Szilvia

„Valakiért meg kell tennem” – Zorka

„Én boldog vagyok, ők meg nagyon nem: ez a mai napig nehéz” – Kiskovács Attila

„Sokáig azt gondoltam, mindebben nekem is szerepem van” – Adél

„Mindig érzek valami hiányt, amit nem lehet betölteni” – Karafiáth Orsolya

„Ő volt az én gyerekem, nem én az övé” – Sára

Utószó

A szerzőkről

Hasznos információk

Jegyzetek

Előszó

Az Újraépített életek bátran feszegeti a tabut, amely hazánkban is sok százezer gyermek és több millió felnőtt életét keseríti meg és formálja nap mint nap. Szomorú, reményt adó, lesújtó, felemelő, vigasztaló, megerősítő, amit olvasunk? Ambivalens és valódi. Mélyen személyes és nagyon általános. A humanisztikus pszichológia atyja, Carl Rogers szerint, ha elmondjuk azt, ami nekünk a legszemélyesebb, az másoknak is sokat ad, mert ami a legszemélyesebb, az a legáltalánosabb.

Kik szólalnak meg a kötetben?

Szakács, pszichológus, újságíró, addiktológiai konzultáns, pedagógus, szociális munkás, író, képzőművész, óvónő… Nők, férfiak, különböző korúak, faluról vagy városból érkezők, személyesek, valódiak, felépülők, évekig vagy évtizedekig érintettek, küzdeni tudók, magukra ismerni tudók.

Mi a közös bennük?

Elfeledett gyerekek, akiknek saját magukat kell józanul felfedezniük egy olyan családban, amelyben a függőség csaknem áthatolhatatlan falat emelt a szülők és a gyerekek közé.

Gyerekek, „akik nem ezt a sorsot kérték maguknak, meg nem ilyen szülőket”.

Gyerekek, akiknek sokszor kellett a saját szüleik szüleivé, kényszerfelnőttekké válniuk, így lettek a saját nagyszüleik. „A húgom azt mondja, neki az első emléke, hogy viszem őt bölcsődébe, húzom-vonom az utcán, úgy, hogy a cipője nincsen bekötve (nem tudtam bekötni neki), és kiabálok. Nyilván azért, mert nem tudtam megoldani a feladatot. Én akkor voltam hat.”

Gyerekek, akik erősek, küzdők, sikeresek. Akiknek „gyárilag” („von Haus aus”) meg kell harcolniuk a függőségekkel: alkohol, szerencsejáték, gyógyszer, illegális szerek, dohányzás, munkaalkoholizmus, kütyüfüggőség, sorozatfüggőség stb., nemritkán saját függőségeikkel is.

Gyerekek, akik „csakazértis” józanul akarnak élni.

Ők azok az ismerősök, akik ott vannak körülöttünk, ott vannak bennünk, mégis alig merjük észrevenni, közel engedni magunkhoz őket. Mert a történetek felébresztenek, felháborítanak, magukba, magunkba húznak. Tükröt tartanak, amelyben mögöttünk nemzedékek hosszú sora sejlik homályosan és sűrűn. Ahonnan hirtelen egy arc élesen ugrik elő saját családi történetével, történetünkkel a tekintetében. A zsigereinkben érezzük, ha merjük, ha engedjük érezni őket, és azt, amit megéltek. Bátorság kellett elkezdeni a mesélést, bátorság kell elkezdeni az olvasást is. De csak az első sorokig, mert ami utána jön, elragad. A szereplők, a történelem, az események, az ismerős fordulatok, a mi világunk, a mi történetünk. Sokszor fáj, csúnya, visszataszító, igazságtalan, dühítő, reménytelen, nyers. És mégis győztes lehet.

„Egyetlen gyereknek sem szabadna mindezt átélnie, s emellett mégis azt mondom ma már, hogy hálát tudok adni ezért az életútért, mert enélkül nem lennék az az ember, aki most vagyok.”

A 13 önvallomás mozaikdarabjaiból könnyen másokra, talán családunkra, magunkra is ismerhetünk. Olyan történetmesélés ez, amelyben nincsenek időrendbe kényszerítve a mesélők. Mintha ott lehetnénk a konyhaasztal mellett ülve a széken vagy a nappaliban a fotelben, és hallgatnánk, ahogy néha el-eltűnnek a mese fonalában a szereplők és az idősíkok, majd újra előbukkannak. Így állnak össze természetes, színes szövedékké a történetek. Egy gondolat új asszociációt szülve hagyja el az előző helyszínt vagy idősíkot. Aztán visszatér. Mintha egy barátot hallgatnánk.

Mi a titkuk?

Mi segítette őket abban, hogy józanná épüljön az életük, mindannak ellenére, amit át kellett élniük? Kimondhatóvá válik számukra, mi történt velük, tudatosan gondolkodnak magukról és az életesélyeikről, és vállalják, hogy ami történt, az sokszor nem volt jó, de hálásak is tudnak lenni azért, amit megéltek. Képesek különbséget tenni: „Milyen nagyszerű ember volt – és alkoholbeteg volt!”

Hisznek abban, hogy lehet nehéz háttérrel is egészségesebb, boldogabb életet remélni, és tenni is érte ‒ „én majd máshogy fogom”. A megélt küzdelmekből tanult megoldások által tudnak erősebbnek lenni ‒ „bírom a strapát, megbízható vagyok”. Felnőttként már „megengedhetem, hogy gyenge legyek, mert nagyon erős vagyok”. „Attól, hogy ők nem voltak boldogok, én még lehetek boldog.” Különböző segítő módokat találnak az egészséges életükért: önismeret, családterápia, 12 lépéses önsegítő programok, egyéni terápia, istenhit, lelkigyakorlatok, programok, önsegítő közösségek.

A történetek nagy erénye, hogy a mesélők magukról vallanak elsősorban, és nem szüleik függőségéről. Arról beszélnek, hogyan élték meg ők mindazt, ami velük történt. Mély őszinteséggel vallanak saját függőségeik, józanodásuk alakulásáról, párkapcsolati elakadásaikról, szakmai, magánéleti küzdelmeikről. Nem keresik, ki a hibás. Nem hibáztatnak, ugyanakkor a fájdalmas eseményeket sem hallgatják el maguk elől. Keresik, kutatják családjuk történetét, fejlődését és összefüggéseit a saját életükkel.

A felépülésben lévő szenvedélybeteg emberek folyamatosan tesznek a józanságukért. Nem a visszaesés elkerüléséért, hanem a tartalmas, értékes életükért. A szenvedélybeteg szülők gyermekeinek útja is ez. Nem állhatnak le, nem dőlhetnek hátra, hogy készen vannak.

A könyv első része a szakirodalom és a témával foglalkozó filmélmények alapján mutatja be a szenvedélybeteg szülők gyermekeinek tipikus jellemzőit. A második rész, történetein keresztül, szándékosan vagy sem, gyógyít írót, olvasót egyaránt.

Családként, társadalomként, magunkért eldönthetjük: hazudjunk-e tovább magunknak, ahogy egy aktív függő teszi – erősítve a tabut –, vagy beszéljünk olyan őszintén, ahogy ennek a könyvnek a szereplői teszik?

Frankó András

családterapeuta, mentálhigiénés szakember,
a Fogadó Pszichoszociális Szolgálat intézményvezetője

Bevezetés

Jelenleg körülbelül 400 ezer gyermek él Magyarországon olyan családban, amelyben egyik vagy mindkét szülő alkoholbeteg.1 Őket a más szenvedélybetegségben érintett családok gyermekeivel együtt „elfeledett gyermekeknek”2 is szokták nevezni, mivel helyzetük a társadalomban jobbára láthatatlan. Ha ehhez hozzávesszük azokat, akik már felnőttek, és függőségben érintett szülők mellett nőttek fel, akkor a magyar társadalom körülbelül 20%-áról beszélhetünk. Ezek az emberek köztünk élnek, de legtöbbször senki nem tudja róluk, hogy kicsodák. A barátom, a szomszédom, a diákom, a munkatársam, esetleg én magam? Kik ők? Milyen hatások érhették őket? Milyen felnőttkor vár rájuk? És egyáltalán, ki felejtette el őket?

Elfelejtette őket a családjuk, a környezetük, a társadalom. A szakemberek és a kutatások is gyakran kihagyják őket a képletből, amikor a függőségről gondolkodnak. Elég csak megnézni a szenvedélybetegek ellátására létrehozott, főként térítésmentes programokat: bár egyre többször halljuk, hogy a függőség a családi rendszer egészét érintő betegség, mégis, szinte kizárólag a szerhasználóknak nyújtanak segítséget. Pedig sok hozzátartozó van, akinek szüksége lenne megfelelő, elérhető szakmai támogatásra, az érintett családoknak pedig családterápiára.

Ha nem volna elég, azt látjuk, hogy az egykori elfeledett gyerekek is elfelejtették saját magukat. Mert aki ilyen családban nő fel, a későbbiekben igyekszik inkább nem foglalkozni a múlttal, szeretné elfelejteni, maga mögött hagyni a régi sebeket. Sokszor az érintettek sincsenek tisztában azzal, hogy azok a problémák, amelyekkel a jelenben küzdenek, amelyeket maguk előtt görgetnek, az egészséges fejlődést biztosító családi közeg hiányának nyomai. Ha nem tárják fel, nem dolgozzák fel a múltat, annak hatása évekig, évtizedekig is eltarthat, továbbadhatják gyermekeiknek, akik szintén továbbörökíthetik, generációkon át.3

Egyre több szó esik azokról a felnőttekről, akik szüleik mintáját követve szintén szenvedélybeteggé váltak, majd intenzív terápiás folyamattal kísérve elindultak a felépülés, gyógyulás útján. Azokról már kevesebb szó esik, akik szerhasználó családban nőttek fel, de nem váltak függővé. A kötetben helyet kapnak olyan alkohol-, drog- és szerencsejáték-függő szülők gyerekei, akik szintén függők lettek, de több az olyan személlyel készült interjú, akik nem váltak szenvedélybeteggé. Az utóbbi csoport tagjairól nem virít messziről a stigma, de ők sem úszták meg érintetlenül. Önértékelési problémák, párkapcsolati és elköteleződési nehézségek, önbizalomhiány, izoláltság, infantilizmus, kényszeresség és még sorolhatnánk a felnőttkori életüket nehezítő negatív következményeket. Ezeket azonban nem kell egy életen át cipelniük, még ha a feldolgozás sokszor keserves és hosszú folyamat is.

Ebben a könyvben szeretnénk róluk és értük szólni. Megmutatni az érintetteknek és a szakembereknek, valamint a téma iránt érdeklődőknek, hogyan lehet újraépíteni egy olyan életet, amely rosszul működő családban indult. Célunk segíteni az érintetteknek abban a felismerésben, hogy a múlt ilyen jellegű sebeivel lehet és kell is foglalkozni. A hiány, a fájdalom gyógyítható, és az út a kiengesztelődésen, a megértésen keresztül vezet. Reményt szeretnénk nyújtani, szeretnénk bennük megerősíteni, hogy ők is megtalálhatják a boldogságot, a bizalmat és a kiteljesedést.

Az interjúalanyok egy része vállalta valódi nevét, mások megváltoztatott keresztnévvel szerepelnek. Életútjuk találkozhat mindazok tapasztalatával, akik bármilyen szempontból diszfunkcionális családban nőttek fel. Mert bár a kiváltó ok – legyen az a szülők függősége, mentális betegsége, válása, elvesztése, vagy akár abúzus – különbözhet, a hiány és a bizonytalanság érzése nagyon hasonló. A gyógyulás első lépése, ha feltárják a múltat, megpróbálják megérteni a szüleiket, és a miérteket. A megértés erőt adhat a megbocsátáshoz, hogy végül ne kelljen a fájdalom árnyékában élniük, hanem újraépíthessék az életüket.

I
Szenvedélybeteg családok felnőtt gyermekei

Szenvedélybetegség a családban

Senki sem igazabb, mint a másik,

mindenki egyformán része a rendszernek.4

Gregory Bateson

Mi is az a szenvedélybetegség? Mi jut eszünkbe először a szó hallatán? Valószínűleg van személyes tapasztalatunk, hiszen mindenki családjában vagy ismerősi körében találni olyan embert, aki kissé vagy nagyon rászokott valamire; leginkább alkoholra, dohányzásra. De ha nincs is személyes tapasztalatunk, filmes és irodalmi emlékeink alapján el tudjuk képzelni, mit jelent ez. A Csillag születik (A Star Is Born) című film például sokaknak ismerős lehet, ha máshonnan nem, Lady Gaga és Bradley Cooper sokat játszott dala, a Shallow miatt. A filmben Jackson Maine zenész (Bradley Cooper) tragikus végű történetét ismerjük meg, aki megállíthatatlanul válik az alkohol, a gyógyszerek és a drog rabjává.

Ha a szenvedélybetegségről gondolkodunk, érdemes kiindulni ebből az összetett szóból. Szenvedélybeteg vagy függő az, aki valamilyen szenvedély betegévé vált, azaz egy tevékenységet vagy egy szer használatát nem képes kontrollálni, abbahagyni, ez határozza meg a hétköznapjait, ez irányítja őt. A függő ember legtöbb cselekedete és gondolata a vágyott szer megszerzése, elfogyasztása és használata körül forog, ez a beszűkültség pedig negatív hatással van a saját és környezete életére. Ahogyan Jackson Maine esetében is látjuk, sem egy fellépés, sem a szerelme kedvéért nem tudja kontrollálni a szerfogyasztását, olyannyira, hogy a legmélyebbre éppen akkor süllyed, ország-világ előtt összeesve, nadrágjába vizelve, amikor a felesége átveszi a Grammy-díjat.

A függőség típusait megkülönböztethetjük az alapján, hogy miképpen tekint rá a tágabb közösség. Egy részüket, például a drogfüggőséget, a társadalom megveti, elítéli – amiben nem kis szerepet játszik, hogy kábítószert fogyasztani ma Magyarországon illegális. A szerhasználatok más része elfogadott, ilyen a nikotinfüggőség: a dohányzó embert nem nézik ki, a dohánytermékek legálisak. Ide tartozik az alkoholfogyasztás is, gondoljunk csak a kocsmák ivásra biztató happy hour akcióira, vagy a népszerű fesztiválokra, bulikra, ahol a hangsúly a sokszor mértéktelen alkoholfogyasztáson van.

Elvárt függőségekről is beszélhetünk, amikor a társadalom egyes elvárásait csak akkor tudnánk teljesíteni, ha rabjai lennénk bizonyos tevékenységeknek, például a munkának, a testedzésnek vagy a vásárlásnak. Napjainkban egy munkafüggőre felnéznek, rengeteg pozitív visszajelzést és mellé jó fizetést kap, de arra kevesebbet gondolunk, hogy ezért nemritkán súlyos árat fizet: kapcsolatait és szabadidejét fokozatosan leépítve, mentális és fizikai egészségének kárára munkaalkoholistává válhat. Hasonló a helyzet a testedzésfüggőséggel: a tökéletes alakot leginkább úgy lehet elérni, ha valaki minden energiáját, idejét és pénzét a kinézetébe öli, miközben a folyamat nemritkán kontrollálhatatlanná válik. Végül pedig, a média és a reklámok igyekeznek elhitetni velünk, hogy csak bizonyos termékek birtoklása által lehetünk boldogok, ami tömegeket terel a vásárlásfüggőség felé.

Ebben a könyvben az alkoholizmus problémakörével találkozunk leginkább. Az alkohol a legszélesebb körben elérhető, legális tudatmódosító szer, fogyasztása mélyen gyökerezik a kultúránkban. Elfogadott függőség, nem véletlen, hogy ennek válnak a legtöbben rabjává. A KSH adatai szerint 2020-ban 392 ezer alkoholbeteg ember élt Magyarországon.5 Az adat az addiktológiai és a pszichiátriai gondozók nyilvántartásából származik, de a szám ennél jóval magasabb lehet, hiszen akik nem kérik szakember segítségét, sosem kerülnek az ellátórendszer nyilvántartásába. A WHO (Egészségügyi Világszervezet) 2016-os adatai alapján világviszonylatban Magyarországon érint százalékos arányban a legtöbb embert az alkoholprobléma, a 15 évesnél idősebb lakosság 21,2%-át.6 Az alkoholizmus mellett a drog- és a szerencsejáték-függőségről is szó lesz, illetve egy-egy függőség sokszor más addikcióval vagy kényszeres cselekvéssel társulhat (például gyógyszerfüggőség, pornófüggőség, anorexia). A betegség kialakulása és lefolyása valamennyi esetben hasonló, és érinti a függő személy mellett a környezete életét is.

A szenvedélybetegségre sokszor úgy tekintünk, mint akaratgyengeségre, vagy elintézzük annyival: „azért iszik, mert az apja is ivott”. Gyakran a problémát és a problémás személyt önmagában ítéljük meg, és keményen hibáztatjuk, aki iszik. Ám a szerhasználatra úgy kell tekintenünk, mint egy tünetre, a családi rendszer nem megfelelő működésének jelzőjére. A szerhasználat látható „eredménye” egy folyamatnak, amelynek a láthatatlan része, például egy krízis, felelős a betegség tényleges kialakulásáért. Minden ember és minden család találkozik krízisekkel – a krízis jellegétől és a család megküzdési képességétől függ, hogy sikerül-e ezeken túljutni. Léteznek normatív krízisek, ilyenek a mindenki életében előforduló események, életszakaszváltások, például költözés, munkahelyváltás, gyermek kirepülése, illetve nem normatív krízisek, ilyenek a váratlan negatív események, például haláleset, betegség, munkahely elvesztése. Ha e kétfajta krízis összeadódik, könnyen megjelenhet valamilyen tünet a családban.

A függőség kialakulása egy folyamat, melyben belső és külső tényezők együttes hatására egy eleinte ártalmatlannak látszó tevékenység egyre inkább átveszi az uralmat az egyén felett. A külső, környezeti tényezőkön múlik az, hogy megismeri-e valaki a szerhasználatot. Például egy fiatal akkor találkozik először kábítószerrel, ha olyan közösségbe kerül, ahol jelen van a fogyasztás. Az viszont inkább belső, egyéni tényezőkön múlik, hogy a kipróbálás után kialakul-e rendszeres használat, később függőség. Ilyen egyéni tényezők a személyiség, a temperamentum, a genetikai hajlamosító jellemzők, az, hogy milyen mintákat hoz a családjából, volt/van-e a rokonságban szerhasználat vagy mentális betegség (ez jelentős rizikótényező), és milyen megküzdési stratégiákat használ, hogyan vezeti le a stresszt, hogyan old meg egy konfliktust.7 A fel nem dolgozott traumák, veszteségek is jelentős hajlamosító tényezők lehetnek.8

A szenvedélybetegség csapdája abban áll, hogy az első tünetek elbagatellizálhatók, a családtagok sokszor észre sem veszik, vagy ha észreveszik, akkor is inkább tagadják a jelentőségét, így oldják fel a kezdeti feszültséget. Az általános társadalmi hozzáállás is sokat számít, mert tele vagyunk eltussoló, felmentő és önigazoló magyarázatokkal („mások is isznak ennyit”). Kultúránkban minden ünnep és számtalan más esemény is ivással jár, ivásra buzdít. Aki nemet mond, azt ismételten kínálják, megsértődnek rá vagy kinevetik, mentség csak az lehet, ha valaki beteg, vezet vagy terhes. Mindenki ismer olyan történetet, amelyben egy tánti vagy szomszéd egész életében ivott, dohányzott, és mégis „vígan élt 90 évig”. Sokan rábólintanak a kisebb mennyiségű, de rendszeres alkoholfogyasztásra, ami pedig a függőségre kevésbé hajlamos emberek szervezetére is kockázatos.

A tünet, azaz a szenvedélybetegség a rosszul működő rendszer eredménye, amely minden családtagra kihat – ezért is él a családterápia a „szenvedélybeteg család” kifejezéssel –, hiszen egy rosszul működő rendszerhez nem lehet egészségesen alkalmazkodni. Ahogyan a szerhasználó egyre jobban belemerül a függőségi spirálba, vele együtt az őt körülvevő rendszer is egyre rosszabbul funkcionál, a családtagok egyre tehetetlenebbnek érzik magukat. Az alkalmazkodás fenntartja a rossz működést, így fenntartja a tünetet is. A nem szerhasználó családtagok a betegség „rejtett áldozatai”.9 Úgy is elképzelhetjük ezt, mint egy körtáncot, amelynek közepén nem a szerhasználó, hanem a szer áll, a körben pedig ott az egész család. Mindenki ugyanúgy, egyszerre lép, és amíg valaki nem vált lépést, ez így megy akár évtizedekig. Leggyakrabban a hozzátartozó (társ vagy felnőtt gyerek) az, aki eljut oda, hogy változtatni kell.

A mértékvesztett szerhasználat, még ha az csak az egyik családtagot érinti is, a többiekben beindítja az alkalmazkodás igen sokféle módját, és kialakulhat a kodependencia (társfüggőség).10 A házaspár másik tagja fokozott erőfeszítéssel igyekszik pótolni a szenvedélybeteg szülőt, átvállalva feladatait és felelősségét; a gyerekek pedig próbálnak igazodni a megváltozott felálláshoz, sokszor a szülői szerepeket is magukra vállalva.

Eric Berne kanadai pszichiáter az 1964-ben megjelent Emberi játszmák (Games People Play)11 című könyvével vált ismertté. Az általa megalkotott személyiségelmélet a tranzakcióanalízis, melyben három részre osztotta a személyiséget, és úgy mutatta be ezeket, mint az én különböző állapotait. Mindhárom énállapot egyszerre bennünk van, de váltakozva kerülnek előtérbe az adott helyzettől és a másik embertől (akivel éppen kapcsolatba kerülünk) függően. Ezek: a gyermeki énállapot, a szülői énállapot és a felnőtt énállapot, melyekhez saját beszéd- és viselkedésmódok tartoznak, például más hangsúllyal beszélünk, ha a gyermeki énállapotban vagyunk és másként a szülői énállapotban. A szülői énünket az a viselkedés jellemzi, amelyet életünk első öt évében a szüleinktől láttunk, ide tartozik a kritizáló és a gondoskodó viselkedés. A gyermekénünk őrzi a korai gyermekkori énünket, innen erednek motivációink, félelmeink, örömeink. Ide tartozik a lázadó és az alkalmazkodó viselkedés. A felnőtt én az autonóm módon gondolkodó én, aki megfigyeli a világot, és az információkat logikusan, tárgyilagosan feldolgozza. Nyugodt, kiegyensúlyozott viselkedés és koncentráció jellemzi.

Berne ebben az írásában mutatta be azt is, milyen szereplői vannak a családi „alkoholistajátszmának”. Ezek a szerepek minden szenvedélybeteg családjában felbukkannak, ők az „üldöző”, a „megmentő” és a „balek”.

Az „üldöző” általában az ellenkező nem képviselője, a házastárs. Szeretné szabályozni és „bűne” elkövetésekor tetten érni a fogyasztót, aki azonban mindig kicsúszik az ellenőrzés alól. Gyakran fizikai erőszak az eszköze, ám ezzel nem változtat a helyzeten.

A „megmentő” szerepet bárki felveheti a családból, a gyermek is. Ő a függő meggyógyításán fáradozik, egyúttal leveszi a felelősséget a válláról. Ilyen szerepet vesz fel Leena a Peremvidéken (Svinalängorna) című filmben, aki hazaérve a földön fetrengve találja részeg apját, összetakarít utána, beteszi a zuhanyzóba. A „megmentő” bízik a javulásban, ám a függő rendületlenül használja tovább választott szerét.

A „balek” jóhiszeműen mindig a fogyasztó segítségére siet, aki azonban kihasználja és rendszeresen rászedi. Ezt a szerepet gyakran a szenvedélybeteg édesanyja veszi fel, aki együttérez a gyerekével, pénzt ad neki, ezáltal is támogatva szerhasználatát, szemben a függő személy házastársával, aki „nem érti meg őt”, így ellenség lesz.12 Valami ilyesmi szerepet vesz fel Nusi nagyi Karafiáth Orsolya Szirén című könyvében. Az egyébként alkoholista nagyi megállás nélkül hangoztatja, hogy a szintén alkoholista lánya nem jó férfihoz ment hozzá.

Ezek a szereplők saját céljaikban mindig kudarcot vallanak, csak néhány pozitív élmény ad értelmet vállalkozásaiknak. Ilyen pozitív élmény például az illúzió, hogy ők irányítják a történéseket. Ebből merítenek alapot az önbecsüléshez, ezáltal érzik magukat hasznosnak, miközben elkerülhetik, hogy szembe kelljen nézniük saját problémáikkal. Ezek az élmények benne tartják őket a szerepeikben, azaz a kodependenciában. A szerepeket különböző családtagok „játszhatják” (feleség, férj, szülő vagy gyerek), ugyanaz a személy több szerepet is betölthet, és a szerepek párhuzamosan, egymást váltva is jelen lehetnek egy-egy családtagban. A társfüggőség ezen formái éppúgy függést jelentenek az adott családi helyzettől és a szerhasználó személytől, mint ahogyan a szerhasználó függ választott szerétől.13 A kodependencia mögött meghúzódó szándék elsősorban a szerhasználat visszaszorítása, ám pontosan ezek azok a szerepek, amelyek fenntartják az adott helyzetet, és ezáltal a függőséget. S egy dologban mind hasonlítanak: senki sem önmagáért vállal felelősséget, pedig a változás csak ezáltal tudna elkezdődni. A függőnek a szerhasználatáért, a hozzátartozónak pedig az ehhez való viszonyulásáért, valamint saját jóllétéért kellene felelősséget vállalnia, amelyet addig a szerhasználó családtag állapota határozott meg.

Jegyzetek

1 „Elfeledett gyermekek családi titkai”, a Magyar Máltai Szeretetszolgálat kiadványa, korhazlelkesz.hu/doc/kimondhato10.pdf

2 A kifejezés az Egyesült Államokból indult, mára magyarul is meghonosodott. Lásd például az előző jegyzetbeli kiadványban is.

3 Kelemen Gábor: Szenvedélybetegség, család, pszichoterápia. Pécs, Pannónia Könyvek, 2001, 42.

4 Bateson, Gregory: Steps to an Ecology of Mind: Collected Essays in Anthropology, Psychiatry, Evolution and Epistemology. Chicago, University of Chicago Press, 2000.

5 Központi Statisztikai Hivatal: 4.1.1.30. „Az alkoholisták gondozása”, ksh.hu/stadat_files/ege/hu/ege0030.html

6 World Population Review: „Alcoholism by Country 2022”, worldpopulationreview.com/.../alcoholism-by-country

7 European Monitoring Centre for Drugs and Drug Addiction (EMCDDA): European Prevention Curriculum: A Handbook for Decision-Makers, Opinion-Makers and Policy-Makers in Scienec-Based Prevention of Substance Use, Luxembourg. Luxemburg, Publications Office of the European Union, 2019.

8 Barnowski-Geiser, Waltraut: Apa, anya, pia – Hogyan találják meg a szenvedélybeteg szülők felnőtt gyermekei mégis a boldogságot (Vater, Mutter, Sucht). Ford.: Sólyom László. Budapest, Magyar Máltai Szeretetszolgálat, 2020.

9 Conyers, Beverly: Addict in the Family: Stories of Loss, Hope, and Recovery. New York, Simon and Schuster, 2009.

10 Kelemen: i. m., 450.

11 Berne, Eric: Emberi játszmák (Games People Play). Ford.: Hankiss Ágnes. Budapest, Háttér, 2021.

12 Komáromi Éva: „A kodependencia”. In: Demetrovics Zsolt – Kun Bernadette (szerk.): Az addiktológia alapjai IV. Budapest, ELTE Eötvös, 2010, 331–384.

13 Uo.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – Apache License 2.0