A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Allegra Gucci

Fine dei giochi. Luci e ombre sulla mia famiglia (Piemme, 2022)

Fordította: Szarka Lucia

Copyright © 2022 Mondadori Libri S.p.A., Milano

Hungarian translation © Szarka Lucia, 2024

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Borítóterv: © Nadia Morelli

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-582-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

ELŐSZÓ

1.
1995. MÁRCIUS 27., A NAP, AMIKOR MINDEN MEGVÁLTOZOTT

2.
PAOLA FRANCHI, A BÁRÁNYBŐRBE BÚJT FARKAS ÉS A MÉRHETETLEN KAPZSISÁG

3.
FABIO FRANCHINI BAUMANN, A FÉNY A SÖTÉTSÉGBEN

4.
SILVANA BARBIERI REGGIANI, CSALÁDI ÜGYEK

5.
A PÉNZ HÁBORÚJA

6.
GAZDAGSÁG ÉS HITVÁNYSÁG

7.
PATRIZIA, ST. MORITZTÓL A SAN VITTORE BÖRTÖNIG

8.
MAURIZIO, ÉS AZ Ő GUCCI CÉGE

9.
A FILM, EGY ELSZALASZTOTT LEHETŐSÉG

10.
ALLEGRA GUCCI, SENKI VAGYOK

KRONOLÓGIA

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

A könyv értékesítéséből származó bevételt

Allegra Gucci egy alapítvány számára ajánlja fel.

Életem legfontosabb férfi szereplőinek.

Neked, akitől születtem, aki meghallgatsz és védelmezel, bárhol is vagy.

Neked, akinek volt bátorsága átvenni az apa helyét mellettem, és megvilágítottad az utat.

Neked, szerelmem, aki felnyitottad a szemem, és levegővel töltötted meg a tüdőmet, szelet fogtál a vitorlámba.

Neked és Neked, édes kincseim, életem és reményeim értelmei, cselekedeteim mozgatórugói.

Tőlem, mert végül is még szeretem az életet.

„… a felvételek, amelyekből összeáll ez a film, nemcsak egy esemény elmesélésére szolgálnak, hanem a főszereplők lelkének feltárására is, és egy olyan valóság pontos értelmét tárják elénk, amely napról napra egyre jobban távolodik tőlünk…”

RODOLFO GUCCI{1} a fiának, Mauriziónak ajánlott Il cinema nella mia vita című filmjéhez fűzött kommentárokból

„Ha most találkoznék Maurizióval, arra kérném, hogy bocsásson meg nekem a történtekért.”

PATRIZIA REGGIANI

„A boldog családok mind hasonlók egymáshoz, minden boldogtalan család a maga módján az.”

LEV TOLSZTOJ: Anna Karenina (fordította: Németh László)

ELŐSZÓ

Apámat, Maurizio Guccit 1995. március 27-én gyilkolták meg. Ezt az átkozott napot követően az élet igazságtalanságai újra megölték.

Ez a könyv egy párbeszéd – képzeletbeli, kell-e mondanom? – közte és köztem. Egyben az emlékekkel átszőtt múltam és jelenem, az édes nosztalgiába merülés, a dühkitörések naplója is. Úgy írtam meg, mintha élő, de (a szokásos, keserves üzleti elfoglaltságok miatt…) távol lévő apámnak mesélném el azt a részt magamból, az életemből, amelyet nem láthatott. 1995-ben 14 éves voltam. Ma felnőtt nő, kétgyermekes anya vagyok.

A gyilkosság óta sok mindenen mentem keresztül, sok rosszat hallottam. Többé-kevésbé érdekvezérelt hamis állításokat és rágalmakat apámról, rólunk: a lányairól, azaz a nővéremről, Alessandráról és rólam. Az eseményeknek a történeti igazsággal – és az érintett személyeket megillető tisztelettel – mit sem törődő rekonstruálása nemrég kiegészült annak a hamisítatlan párhuzamos univerzumnak egy kasszasikerével is, amelynek a neve Hollywood. Mondjuk úgy, hogy ez volt az utolsó csepp a pohárban. Éveken keresztül tartottam magam a hallgatás aranyszabályához, hacsak nem kényszerültem az ügyvédeken keresztül kommunikálni. Amikor azonban úgy éreztem, hogy meg kell szólalnom, spontán módon kezdtem el írni: nem egy rövid kommentárt, amelyet félre is értelmezhetnek, hanem az egész történetet. Elérkezett a megfelelő pillanat: a családom becsülete miatt, hogy a gyermekeimnek az igazságról tehessek tanúbizonyságot, hogy lezárjam ezt az ügyet (nem véletlenül lett A játszma vége a címe), és ha lehetséges, ha nem kérek túl sokat, a saját nyugalmam miatt is. Mielőtt olvasni kezdik a könyvet, egy dolgot azonnal leszögezek. Apám egyke gyerek volt. Anyám egyke gyerek. Ez a családom, ha tetszik, ha nem. Nincsenek nagybácsik, nagynénik, nincsenek unokatestvérek. Aki azt állítja, hogy közeli rokonságban áll Maurizióval, Patriziával és velem, leszámítva természetesen a nővéremet, Alessandrát, csak egy opportunista kívülálló, még ha ugyanazt a vezetéknevet is viseli, mint én.

Azt hittem, hogy a múlt megközelíthetetlen, megfoghatatlan, megfejthetetlen és el van rejtve. Tévedtem. Csak keresnem kellett, hogy a szemem elé táruljon. Tökéletesen láthatóan. Világosan. Azt is hittem, hogy többé nem kell szembenéznem ezzel a múlttal. Ismét csak tévedtem. Elvarratlan szálak maradtak bennem: ez a könyv segített felgöngyölíteni őket. Terápiás hatása is volt. Jót tett (újra) magamba nézni. Ami volt, elmúlt, nem lehet kitörölni a rosszul „forgatott anyagot” egy jobb felvétel kedvéért. Már az is nagy szó, ha sikerül mindent rendbe tenni, a megélt órákat olyan sorrendben „megvágni”, hogy értelmük legyen. Ez a megpróbáltatás erősebbé tett: már nem félek a múlt szereplőitől. A felidézésük segített elfelejteni őket. Megedzett, hogy az utamat végigjárva újra felleltem a valóban baráti, gondoskodó szeretetet (mindenekelőtt apámét).

Ez a könyv egy új élet kezdeti lépéseit jelöli. Egy könyv, hogy emlékezzek, felejtsek és újra álmodni kezdjek. Őszintén és nyíltan el akartam mondani, ami bennem volt. Magam mögött hagytam a régi kapcsolatok és régi ellenségeskedések mérgező árnyait és levegőjét. Ma a tekintetemmel – és a szívemmel – egy fényes, ígéretes, ösztönző erejű horizont felé fordulok.

Köszönöm azoknak, akik bátorítottak és kitartottak mellettem ezen az úton. Mindenekelőtt Enrico (tudatosan) és a gyermekeim (tudtukon kívül). Ahogy a barátom, Roberto Iasoni, aki mellettem állt ebben a kalandban. Köszönöm az igaz barátaimnak, hogy mindig ott vannak nekem.

1.
1995. MÁRCIUS 27., A NAP, AMIKOR MINDEN MEGVÁLTOZOTT

Kedves Apa,

eljött az idő, hogy valóban beszéljek veled. Úgy értem, többé nem néma szavakkal: azok, szinte mindig kérdések formájában, megállás nélkül gyülemlettek fel bennem 1995. március 27-e óta. Attól a naptól kezdve, amikor minden megváltozott. E szavak között vannak olyanok, amelyek rögeszmés gyakorisággal ismétlődnek újra és újra: igazságtalanság, őrület, abszurd, hihetetlen, fájdalom… Mások egyfajta lassú érlelődés eredményeként később öltöttek formát, szavak, amelyeknek idő kellett, hogy utat törjenek a gondolataim között, míg végül tisztán meg lehetett őket különböztetni. És van két szó, amelyek egy lezárt értelmű, rendkívül rövid, és valószínűleg – rajtam kívül mindenki más által – agyonhasznált, elkoptatott mondatban forrnak össze: hiányzol nekem.

Eljött az idő, hogy most már ne csak veled osszam meg a szavaimat. Sok mondanivalóm van. Az én igazságom, a te igazságod, a mi igazságunk. A történet, amely túl régóta vár arra, hogy napvilágot lásson.

Magunkba fojtani azt, amit ki kéne mondani, hangosan ki kéne ejteni, akár ki is kiabálni, kóros állapot: van, aki titoktartásnak hívja, és azt képzeli, hogy ezzel a hangzatos kifejezéssel leplezheti ezt a kínos gátlást. De a helyzet az, hogy fáj mindent magamban tartani. Diszkréció, mértéktartás, visszafogottság: kislánykorom óta hallom emlegetni ezeket a szavakat, olyanoktól is, akik saját viselkedésükkel ellentmondtak az efféle „úri” tanításoknak. Ahogy azt is, hogy vigyázz, mert mindaz, amit mondunk és teszünk, vagy amit nem mondunk és nem teszünk, nagyon fajsúlyos, vigyázz, légy körültekintő, mérlegelj. Az ismertség ára, mondogatták nekem mindig. Észszerű, tapasztalatból fakadó tanácsok: gyakran kellett tudomásul vennem, hogy hirtelen indulatból cselekedni semmi jóra nem vezet. Sőt legtöbbször ellenkező hatást vált ki. A nővéremet, Alessandrát, az elsőszülött lányodat ugyanilyen fából faragták. Soha nem adtunk okot a pletykára, hogy magunkra irányítsuk a figyelmet: ösztönös visszafogottság jellemzett bennünket, amit önmaguk védelme tett alapvetően szükségessé. Egyfajta „ellenállás”, amelyet össze lehetett keverni – és a mai napig össze is keverik – felsőbbrendűséggel, lenéző távolságtartással. De te tudod, hogy nem így van. Végül mi más marad, mint a hallgatás?

Közben a nyilvánosságot más, az igazságnak álcázott narratívák foglalkoztatták. És ilyenkor történik, hogy a titoktartás páncélja alatt a lélek fulladozik, megbetegszik.

Ma már azt gondolom: jót tesz, helyes dolog megszólalni, figyelmet kérni, hogy meghallgassanak, ha kell, akár kiabálni is. Olyan elektromos kisüléssel jár, ami visszatereli a szívritmust a megfelelő mederbe. Ezért döntöttem úgy, hogy a néma szavakhoz (amelyeket nem tudok és nem is akarok megfékezni, amelyek továbbra is úgy hömpölyögnek a titkos beszélgetéseinkben, mint egy föld alatti folyó vize, még azután is, hogy már befejeztem az írást) hangosan is hozzáfűzök jó párat. Elérkezett a pillanat, hogy kilépjek az árnyékból, és megosszak valamit a mi titkos párbeszédünkből. Mesélni. Elmesélni magamat. Elmesélni téged.

1995. március 27-én meggyilkoltak.

Emlékszem, hétfő volt, tiszta, világos délelőtt, talán a nap is sütött. Előző éjjel, ebben biztos vagyok, erős szél fújt, verte a redőnyöket, amitől nem tudtam aludni. De nyugodt voltam, a szél ritmusával és fütyülésével játszadoztam, egy dalt farigcsáltam belőlük. Ma szinte túlontúl könnyű arra gondolni, hogy egy hang volt, amely mondani akart nekem valamit, figyelmeztetni, felkészíteni. A szél elűzi a felhőket az égről, fényessé teszi a késői órákat, mélységet ad a tájnak: az én esetemben azonban másként történt. Az a szél mérhetetlenül elnyújtotta az éjszakát. Ahelyett, hogy elkergette volna a felhőket, a fejem fölé vonta őket. Ahelyett, hogy kitágította volna a horizontot, összezsugorította, véget vetett egy történetnek, amely éppen csak elkezdődött. 14 éves voltam, öt évvel fiatalabb a nővéremnél, Alessandránál. Egészen addig a napig nagyon szerencsés kislánynak mondhattam magam. Nem értettem a válásotokat, ahogy világszerte sok millió gyerek sem érti, akik hányódnak a családi fészkük széthullása miatti aggódás és a remény között, hogy a vihar elvonul, és minden visszatér a rendes kerékvágásba. De nekem legalább kényelmes életem volt.

1995-nek a fordulat évének kellett volna lennie. Születésnapi ajándékként egy kis robogót kaptam, egy csodaszép, metálszürke Suzuki ZZ Sepiát: az egyetlen dolog, amelyre abban az időben igazán vágytam. A földkerekség legboldogabb embere voltam. Végre önállóan közlekedhettem. Elég volt abból, hogy a Gonzaga Intézet és az otthonom között sofőr fuvarozott. Az osztályban én voltam az egyetlen, akit kocsival hoztak-vittek, akit rövid pórázon tartottak. Nem volt ínyemre. Olyan akartam lenni, mint a többiek, az órák után szabadon ott maradni még egy kicsit, dumálni az osztálytársaimmal, sétálni egyet a környéken, lélegezni. A robogóval végre megengedhettem magamnak. Az a kis kétkerekű forradalmasította az életemet. A függetlenség elérése, és nem csak az otthon és az iskola közötti útvonalon, fontos lépés volt afelé, hogy önállóan osszam be az időmet, már amennyire lehetett.

De aznap, március 27-én otthon maradtam. Valószínűleg valami bajom volt, amikor felébredtem. Alessandra szokás szerint elment a gimibe. A lakás, amelyet a válást követően anyánknak és nekünk hagytál használatra, a Galleria Passarella épületének utolsó emeletén volt. Onnan föntről pazar kilátás nyílt Milánó központjára, míg az utcáról látni lehetett a balkonunkon zöldellő növényeket. Az én szobám a térre nézett. Nem emlékszem, mivel foglalatoskodtam éppen, amikor anyám belépett, és minden teketória nélkül azt mondta: „Apa balesetet szenvedett… apa meghalt.” Nem tudom felidézni, hogy sírt-e. Kiment a szobámból, és magamra hagyott.

Az idő megállt. Ha ma visszagondolok, látom magam, ahogy mozdulatlanul, keresztbe tett lábakkal állok az ablaknál, és lefelé nézek. A téren a szokásos forgalom. Az emberek jöttek, mentek. Az üzletekben nagy nyüzsgés. A sárga taxik indultak és érkeztek. Az élet, mint mindig, teljes sebességgel zajlott, a Milánóra jellemző lendülettel. Miközben az én életem hirtelen és teljes mértékben megváltozott.

Hányingerem támadt. A fejemben egyetlen kérdés kavargott, mintha nem találna kiutat, mintha nem lenne rá válasz: mi történt? Hallottam az otthoni zajokat, de nem a megszokottak voltak. A hangok, a telefon: minden másként szólt, de minden felismerhető volt. A felfordulás tompán szűrődött be hozzám.

Nem emlékszem a részletekre. Lehet, hogy valami belső mechanizmus lépett működésbe: úgy éreztem, mintha egy áttetsző buborékban lennék, amely lelassítja a saját életemet, míg a körülöttem zajló életet elnyeli, messzire eltávolítja onnan. Valószínűleg ekkor kezdtem felhúzni magam köré azt az egyszerre elszigetelő- és védőgátat, amelyet az évek során tovább építettem: egy fal, egy menedék, egy támasz, egy biztos bázis, ahonnan a világot lehetett szemlélni, egy pajzs nekem és a hozzám legközelebb álló, legfontosabb embereknek. Egy védőbástya a fájdalom ellen. Ha már a fájdalomnál tartunk… Mindent magában foglaló szó, amelynek rétegei az én esetemben a kőkemény megpróbáltatások évei alatt rakódtak egymásra: eleinte apa elvesztése (nem is elvesztése, ellopása) iránti fájdalom, amelyet az anya letartóztatása okozta fájdalom követett, de ezt legalább ellensúlyozta az ártatlanságába vetett hit; majd a börtönévek után, amikor úgy tűnt, hogy a legrosszabbon már túl vagyunk, és el lehetett kezdeni gondolkodni egy „normális” élet felépítésén, újabb fájdalom tört utat magának, amely abban a pillanatban a bűnösség kegyetlen, brutális beismerése volt a számomra (később még visszatérek erre); végül az állandó fájdalom, amelyet a bírósági tárgyalótermekben és az újságok lapjain elszenvedett igazságtalanságok végeláthatatlan sora okozott.

Miközben ott álltam egyedül a szobámban az ablaknál, semmibe révedt tekintettel, anyai nagyanyám, Silvana elment Alessandráért a gimnáziumba. A nővérem útközben tudta meg, mi történt, a kocsiban, amely furcsamód nem hazafelé tartott. Nagyanyám úgy döntött – egyike az őrület számos pillanatainak, amelyektől hemzseg ez a történet –, hogy a Via Palestro 20. felé mennek, oda, ahol egy bérgyilkos megölt téged. Akárhányszor csak rágondolok, megfagy a vér az ereimben. El tudod képzelni a fotósok, operatőrök, újságírók és kíváncsiskodók hadának hirtelen támadt izgalmát, amint az úgynevezett „tetthelyen” szembetalálták magukat az áldozat egyik lányával? Milánó központját lezárták, a városban káosz uralkodott, és nagyanyánk pontosan a földrengés epicentrumába tartott. Soha nem tudtam meg, mi volt ennek az értelmetlen és – a nővérem, Alessandra által elszenvedett sokkra gondolva – kegyetlen kitérőnek az oka.

Mit jelentett akkoriban a halál számomra? Egy elvont fogalmat. Soha nem halt meg senki azok közül, akiket jól ismertem, akikkel szoros kapcsolatban voltam. Az apád, Rodolfo nagypapa 1983-ban hunyt el, és azért hagyott mélyebb nyomot a családi krónikában, mert filmrajongó lévén megörökítette saját magát az Il cinema nella mia vita című önéletrajzi filmben, amely pont az én keresztelőmmel ér véget. 1990-ben meghalt Rodolfo testvére, Aldo bácsikád, de nem állíthatom, hogy ismertem vagy közvetlen kapcsolatban álltunk egymással. Azonban 1995. március 27-én a valódi, rettenetes, kegyetlen halál váratlanul, mindent elsöpörve tört be a szobámba: megölték az apámat. Megöltek téged.

Akkortájt már nem laktál velünk, időnként találkoztunk. Ezt a fajta viszonyt nevezik „alkalomszerű kapcsolattartás”-nak. A válás közted és anya közt mindent megnehezített, még izzó láva volt. Amikor egy férj és feleség szétmennek, előfordul, hogy a gyerekeket alku tárgyaként használják, túszokként, hogy valamiféle ellentételezést kapjanak, fegyverként, hogy egyikük megsebezze vele a másikat azért a bűnéért, hogy kilépett a házasságból. Velünk ez történt. Te tíz évvel azt megelőzően költöztél el a közös otthonból. Négyéves voltam akkor. Néhány hétvége, éttermi vacsorák: kevés időt töltöttünk együtt. Te vergődtél ezernyi hivatalos elfoglaltságod, a munkád, amely miatt gyakran voltál távol, és anyánk kijátszási stratégiái között. Mindezt akkor nem tudtam belátni.

Ma, felnőtt nőként, feleségként és anyaként megértem: bizonyos pillanatokban az ember úgy érzi, elengedhetetlen szüksége van a leválásra, az eltávolodásra, hogy ne a munka és a volt házastárssal folytatott háborúskodás okozta stressztől mérgezett levegőt kelljen szívni. Ezzel magyarázom az időszakos jelenléted, hogy hetekig nem bukkantál fel, majd olyan hévvel toppantál be, ami nem tűrt halasztást vagy vitát a részünkről. Megértetted, hogy anyánktól eltávolodva tőlünk is messzebbre kerültél, ez fájt neked, ezért olyankor rohantál hozzánk, és felforgattad az életünket. De ekkor meg kellett küzdened a bizalmatlanságunkkal, amelyet a hátad mögött anyánk szított. Vagyis dúlt a háború. Ami kiérződik az Anyánkkal váltott leveleitekből a különköltözés után (ami tényleges különélés volt, bár a bíróságon sosem lett hivatalos formába öntve) és a válás előtt, amely 1992-ben következett be: hányszor vetetted a volt feleséged szemére, hogy nem engedi, hogy lásd a gyerekeidet.

Ki tudja, vajon emlékszel-e erre a két levélre. A tiéden, amelyet írógéppel írtál, a következő keltezés szerepel: St. Moritz, 1987. május 29. A fejlécen a „Dr. Maurizio Gucci” névben egy tollvonással áthúztad a „Dr.” címet, hogy kevésbé formálisnak tűnj, ami ebben az esetben el is volt várható. A levelet „Tisztelt Patrizia Gucci asszony”-nak, és tájékoztatásul az ügyvédeinek címezted.

Kedves Patrizia,

ténylegesen külön élő házastársakként fennálló viszonyunkban rendkívül súlyos problémák merültek fel. Először is, még viszonylagos kapcsolatot sem sikerül tartanom a lányaimmal, ami teljesen egyértelműen a Te akadályozó magatartásod következménye. Másodszor, rendkívül felelőtlenül kezelted a családi kiadásokat, komoly károkat és súlyos pénzügyi problémákat okoztál nekem a költekezéseddel, amely minden észszerű alapot nélkülöz.

A jelen helyzetben véget kívánok vetni ennek az állapotnak, és egyúttal azt kérem, hogy az általam fizetendő anyagi hozzájárulást is szabályozzuk. E célból megbízást adtam a jogi képviselőimnek, akik tájékoztatásul megkapják ezt a levelet, hogy álljanak az általad kijelölt ügyvéd rendelkezésére, így azonnal felveheti velük a kapcsolatot.

Kötelességem azt is közölni veled, hogy mától nem áll szándékomban kiegyenlíteni a céges könyvelésemben megjelenő adósságaidat, természetesen ez nem érinti a családi szükségletekkel kapcsolatos kötelezettségeim teljesítését. Intézkedni fogok a neveden lévő összes hitelkártya visszavonásáról.

Remélem, megérted, mekkora keserűséggel tölt el, hogy meg kell írnom neked ezt a levelet, de kérlek, vedd figyelembe, hogy a lányaimtól hónapok óta egyetlen telefonhívást sem kapok, és a kapcsolattartás puszta formalitássá redukálódott. Hosszú időn keresztül eltűrtem ezt a helyzetet abban a reményben, hogy valami apró jelét adod a békés megegyezésre való törekvésnek, ami véleményem szerint nemcsak a lányainknak, de az együtt töltött tizenhárom év iránti tiszteletből is kijárna.

Saját kezű aláírásod: Maurizio.

Kétségbeesett voltál. Véget kellett vetned Patrizia „akadályozó magatartásának”. Nyilván meg kellett fékezned a „felelőtlen költekezést” is, de az igazán fájó dolog a lányaidtól való eltávolodás volt. A hivatalosság máza alatt tapintható a robbanásig fokozódott feszültség.

Anyánk válasza 1987. június 5-ei keltezésű. Kézzel írt levél, négy oldalt megtöltenek a gömbölyded betűs, szép, egyenes sorok. Ő ilyen volt és ilyen ma is: a kihívás elfogadva, jöjjön a nyílt sisakos küzdelem. „Nincs szükség ügyvédekre, amit mondani akarok, azt egyenesen, mindenféle formalitás nélkül elmondom” (leszámítva a megszólításban szereplő „kedves Maurizo”-t), sőt még rátesz egy lapáttal, amivel mindennek árt, saját magának is. A levélpapírjára nyomtatott fejlécen a „Patrizia Gucci” névből látszólag barátságos hozzáállást mutatva tollal áthúzta a vezetéknevet, mintha azt akarná mondani: Patriziaként, nyíltan szólok hozzád.

Kedves Maurizio,

sajnálattal konstatálom, hogy milyen mélységesen gyáva vagy, mivel az egyeztetésre vonatkozó kérésemre az ügyünkön kívülálló, idegenekkel folytatott sokadik konzultáció eredményeként megírt levéllel válaszolsz. Ami engem illet, csak egyszerűen, ügyvédi segítség nélkül írok, hogy elmondjam azokat a dolgokat, amelyeket már több mint két éve hiába szeretnék a tudomásodra hozni.

A vádaskodásodra, miszerint képtelen vagy „akár csak viszonylagos” kapcsolatot is kialakítani a lányaiddal, válaszul mellékelem Alessandra egyik fogalmazását, amelyet az iskolában írt (remélem, elismered, hogy ott aztán lehetetlen akadályozó magatartást gyakorolnom!), és amely remélhetőleg rádöbbenthet arra, hogy érzelmi éretlenséged milyen fájdalmat okozott a kislánynak, amikor „elszöktél” otthonról oda (az első alkalomról beszélek), ahol, szavaiddal élve, „új levegő” és „új, a család felelőssége nélküli szabadság” várt rád.

Azt elvárni, hogy két kislány, akik hónapokig nyomát se látták az apjuknak, leszámítva egy-egy sietős telefonhívást (akkoriban az Italiával{2} és az újsütetű szabadságoddal voltál elfoglalva!), most, ilyen hosszú idő után, viszonozzák ezt a te hirtelen támadt szeretetigényedet, gyerekes és követelődző a részedről.

Az apának kellett volna telefonhívásokkal, találkozásokkal kompenzálnia a családot szétszakító döntése következményeit, nem pedig a lányainak hívogatni az irodát és két titkárnővel is beszélni, mielőtt az apjuk hajlandó végre megtisztelni őket a hangjával, miközben másoknak közvetlen telefonszáma van hozzád! Kizárólag téged terhel a felelősség amiatt, hogy pusztán önző okokból elhagytad a családot, valamint felelőtlen és becsvágyó magatartásoddal súlyos károkat okoztál a családi vagyonban.

Én ott maradtam egyedül az érzéketlenségedtől traumatizált két gyerekkel (ha akarod, részletes kimutatást kaphatsz az időpontokról, tényekről, telefonhívások gyakoriságáról), elárasztott az általad okozott tengernyi… hatósági ellenőrzés reggel hatkor otthon, hatósági ellenőrzések az iskolában, az én megszégyenülésem, a gyerekek megszégyenülése, a sokfelől kapott alantas és durva célzások, az újságírók telefonhívásai, miközben te vidáman szórakoztál a „kis vitorlással”, a többiről nem is beszélve…!

Talán én is éretlenül reagáltam, kedvesem, de mindig is az anyagi lehetőségek tudatában, amelyeket most talán megpróbálsz megszüntetni. Az utazások és hasonlók segítségével igyekeztem szép környezetet teremteni magam és a lányaim köré, ami megnyugtathat bennünket, miközben te ambícióidat végre beteljesítve, önelégült szponzorként tobzódtál.

Hosszú hónapokon keresztül tűrtem a közönséges megjegyzéseket, amelyeket hagytál, hogy sofőrök, pincérek és fizetett alkalmazottak rám és a lányokra tegyenek, emelt fővel reagáltam az összes rosszakaróra, akik szégyenbe akartak hozni, miközben te a kisujjadat sem mozdítottad, és szándékomban áll továbbra is fenntartani ezt a látszatot, amelyre a Gucci névnek szüksége van, különösen most, ebben az időszakban.

Ezért arra kérlek, hogy óvatosan járj el, még akkor is, ha neked talán mindegy, hogy engem és a lányokat egy bírósági tárgyalóteremben a szakadék szélére sodorsz-e vagy sem.

Üdvözlettel, Patrizia

Anyám leveléből kiolvashatók az okok, amelyek miatt az én szememben akkoriban áldozatnak tűnt: a te áldozatodnak. Nem nehéz felmérni az erőviszonyokat: te az ügyvédeid segítségével és a jog eszközeivel nekitámadsz; ő védekezik és próbál óvni bennünket, egyedül és puszta kézzel, heves ellentámadásba lendülve (gyáva, éretlen, gyerekes, képmutató…), és hozzád képest a család jó hírének megőrzésére is gondosabban ügyel.

Apa, nem azt mondom, hogy jól csináltad. Tévedni emberi dolog, de nem ítélkezem feletted: igyekszem megérteni téged. Legfeljebb azon tűnődöm – ami talán nem teljesen öncélú, de kétségkívül tudományos jellegű feladat –, hogy, a természetedből adódóan, mit tehettél volna másképp. A munka nem volt az élettől elválasztott dimenzió: egybeforrt az élettel, a legteljesebb és legszenvedélyesebb módon. A cég mindenek felett elsőbbséget élvezett, még felettünk, a lányaid felett is, de végül is így érezted magad apának. A projektjeid megvalósítását erkölcsi kötelességednek tartottad, mert a mi jólétünket is láttad bennük. Hibáztathatlak azért, hogy a magad módján a mi javunkat akartad? A „hiba” kétértelmű, arrogáns, ostoba szó: nem szeretem, mert elhamarkodottan eltöröl mindent, amit nem értünk. Az úgynevezett „hibák”, másoké és a sajátjaim egyaránt, már nem ijesztenek meg: megtanultam, hogy ne befolyásoljanak a szavak. Vajon „hiba” volt-e a szabadság utáni vágy, hogy nagyon szerettél volna kibontakozni, a magad útját járni? Nem, nem volt az. Rodolfo nagyapa tekintélyelvű volt, nem lehetett könnyű vele együtt dolgozni, háttérbe szorítani azokat az álmokat, amelyeket szívesen megvalósítottál volna. De megtetted, mert tudtad, hogy előbb-utóbb eljön a te időd. Valószínűleg velünk is ez volt a helyzet: nem lehetett könnyű minket szinte teljesen anyánk irányítása alatt hagyni, míg téged az ezernyi teendőd máshová sodort. De szó sem volt itt elhagyásról: ebben ma is biztos vagyok, amikor visszagondolok a kapcsolatunk helyreállítása érdekében tett bizonytalan, félénk, ügyetlen próbálkozásaidra.

Akkoriban én anyám oldalán álltam. Ő ott volt, te pedig elmentél. Anyám vak dühe megfertőzött engem is. Mégis, mindennek ellenére, csináltuk tovább. Volt egy apa és a két lánya: a kapcsolat betartotta az emberi érzések és sérelmek dinamikájának törvényeit. Nem volt ebben semmi rendkívüli.

Később a dolgok több szempontból is jobbra fordultak. Először is, már nem voltam gyerek, hanem tinédzser. A köztünk lévő kötődés még mindig gyenge lábakon állt, de az elvárások bennem is egyre nőttek. Emellett az exek közötti háború „frontján” valamelyest enyhülés következett be. Nagylelkű voltál anyával (sok pénz, számos ingatlan használata), hogy véget érjen a kimerítő bontóper, amely a „tényleges különéléssel” (anya szerint a „szökéseddel”) kezdődött, 1992-ben a svájci válással folytatódott, és 1994. október 14-én fejeződött be, amikor a milánói fellebbviteli bíróság hivatalosan jóváhagyta a válást. Anyának addigra sikerült némi elégtételt vennie, és szabaddá tette előtted a hozzánk vezető utat. Te sokkal inkább jelen voltál, én pedig egyre több hajlandóságot mutattam a találkozásra. Új időszak kezdődött, amely sajnos nem sokkal később le is zárult.

A Via Palestró-i épület előcsarnokában minden véget ért. Te többé nem léteztél. Soha többé nem láthattam mulatságos, kusza fogsorú mosolyodat. Nem követhettem többé a tekintetemmel vagány, fiús járásodat. Nem hallhattam többé a hangodat. Nem tehettem fel többé neked a fejemben zakatoló kérdéseket. És nem kaphattam többé azokat a vállveregetéseket, amelyekkel az örömödet és szeretetedet mutattad ki, és amelyeket széles tenyereddel, mint egy nagyra nőtt tréfamester, szertelenül osztogattál. A barátaidnak és nekünk. Csakhogy mi, Alessandra és én kicsik voltunk, és azoktól a vállveregetésektől – mint valami vicces és kalandos játék mozdulataitól, amelyekért annyira odavoltunk, bár kissé tartottunk is tőlük – egy pillanatra elakadt a lélegzetünk, miközben képtelenek voltunk abbahagyni a vidám kacagást. Fiús, kicsit vad játék, amivel fizikai kontaktust létesítettünk. A játéknak vége.

Rólad csak emlékek maradtak. Az igazat megvallva, nagyon kevés. Mind elférnének egy fiókban. De ebben a fiókban akad egy olyan, amely ragyogóbb a többinél, értékes és maradandó, mint egy gyémánt, mert a hajnal fényét hordozta, a köztünk kialakult új kezdet fényét. Annak az utazásnak az emléke, amelyet 1993-ban tettünk Párizsban, csak mi ketten. Az úti célt gondosan választottam ki: a Louvre-t akartam keresztül-kasul bejárni, közelről akartam látni az Ámor és Pszichét. Lelkesedéssel és talán némi aggodalommal teljesítetted a kérésemet. Most az egyszer úgy éreztem, hogy én vagyok a főszereplője egy olyan élménynek, amely csak a miénk. Korábban, ha együtt mentünk el valahova, többet beszélgettél öt évvel idősebb nővéremmel, Alessandrával, mint velem. Ezt meg tudom érteni, ahogy akkor is megértettem. De azon a hétvégén nem volt kifogás. Nagylánynak éreztem magam, és a körülményekből adódó minden bizonytalansággal együtt meg akartam szerezni azt, ami nekem járt: a kizárólagos figyelmedet, a gondoskodásodat.

Menetrend szerinti járattal mentünk, és az Hôtel George V-ban szálltunk meg, abban a szállodában, amelyet annyira kedveltél, pár lépésre a Diadalívtől és a Champs-Élysées-től. A legpárizsiasabb Párizs, amelyet csak el tudtam képzelni. Persze nem ment minden simán: két szomszédos, egymásba nyíló szobát foglaltál, de tévedésből egy lakosztályt kaptunk. Csak egyetlen ágy volt benne, plusz egy kanapéágy. Jelenetet rendeztél, mert azt akartad, hogy minden tökéletes legyen, hogy nagylányként saját szobám legyen. Elvileg ez is része volt a kettőnknek ajándékba szánt párizsi csomagnak. Nem tagadom, még izgalmasabb lett volna, ha teljesen saját szobát kapok, de meg akartalak nyugtatni, arra hivatkoztam, hogy nekem bármi megfelel, és csak az számít, hogy veled lehessek. Ráadásul fantasztikus lakosztályt kaptunk: tágas, meseszép… Végül beadtad a derekad.

Éreztem, hogy izgulsz, és nem igazán tudod, hogy kezeld a helyzetet. Te a hálószobát foglaltad el, én a nappalit. Egymást fürkésztük hitetlenkedve, a pillanat törékenysége aggódással töltött el. A zavarban levés érzése a bőrünkön bizsergett. Átöltöztem a sétához, de képtelen voltam arra koncentrálni, hogy mit vegyek fel, arra gondoltam, milyen furcsa, abszurd és irreális, hogy ezt megelőzően mi tulajdonképpen sosem éltünk igazán együtt. Sosem tapasztaltuk meg azt a fizikai közelséget, amely apa és lánya között létezik. El nem tudod képzelni, milyen benyomást tett rám a lábfejed: még sosem láttalak így mezítláb, szabadon járkálni a szobában. Ez persze csak egy kislányos butaság, de ha belegondolsz, ezekből az apróságokból, ezekből a tudatosan észlelhető megnyilvánulásokból áll a hétköznapi együttélés. Csodálatos ebédek, fantasztikus vacsorák következtek: de nem a csillogásról beszélek, nem az érdekelt. Azt sem tudom felidézni, hol ettünk. De emlékszem a hangulatra, a meghittségre, a szikrákra, amelyek a gyomromban pattogtak. A boldogságra. A louvre-beli megdicsőülésre. Tudtuk, hogy néhány nap nem lesz elég arra, hogy elejétől a végéig mindent megnézzünk, de a célunkat legalább elértük: ott álltunk Canova remekműve, az Ámor és Psziché előtt, mindketten szótlanul, megkövülten a szobor szépségétől, lenyűgözve a hófehér márványba vésett finom és érzéki öleléstől. Hosszú órák után könyvekkel megrakodva távoztunk: mindent megvettél nekem, amit csak szemügyre vettem.

És a kártyák? Emlékszel a kártyákra? Egyik este, vacsora után, a Hôtel George V lakosztályban kártyázni támadt kedvünk. A kártyázás amúgy az egyik megszokott időtöltésünk volt. Inkább csak azért vetettem fel az ötletet, hogy lássam, hogyan reagálsz: szerezzünk valahonnan egy pakli kártyát? Elfogadtad a kihívást. Abban az éjszakai Párizsban, amely számomra fenségesen titokzatos volt, a kártyavadászat egészen a metróállomásig, az aluljáró egyik trafikjáig tartott, ahol mindent lehetett kapni, többek között kártyát is.

A repülőúton hazafelé Milánóba, miközben te újságot olvastál, én kifelé bámultam az ablakon, és mérleget vontam. Arra gondoltam: milyen jól telt ez a hétvége apával. Ez volt életünk utolsó hétvégéje.

2.
PAOLA FRANCHI, A BÁRÁNYBŐRBE BÚJT FARKAS ÉS A MÉRHETETLEN KAPZSISÁG

Kedves Apa,

még beszélnünk kell arról a napról: 1995. március 27-éről. A halálod nem csak számunkra, a családod és közeli barátaid számára volt hatalmas csapás: az egész világot megrendítette. Egy ilyen kegyetlen vég elképzelhetetlennek tűnt: ez az epilógus nemcsak túl korai volt, de semmi köze nem volt hozzád. Csak tragikus tévedésként lehetett magyarázni, hogy összetévesztettek valakivel. Igaz, hogy reflektorfényben álló ember voltál, de kedves és közkedvelt személyiség, egy jókedvű, gyermekien lelkes, életvidám fickó (47. évedben jártál, valamivel idősebb voltál, mint most a férjem), mozgalmas életű vállalkozó, de őszinte, nyílt ember, és nem akadt sok ellenséged. Szép időszak volt: a válás végre lezárt ügy, a múlté; a családi cégben való részesedésedet eladtad, amiből sikerült előteremtened a saját vállalkozásod beindításához szükséges forrásokat. Ezt akartad, ebben hittél, szíved-lelked beleadtad. Ehelyett…

Milánó egyik legelegánsabb és legnyugodtabb helyén ütöttek sebet. A Via Palestro: a Dóm csak egy kőhajításnyira; az utca túloldalán a tavasz beköszöntével ébredező Porta Venezia Park (nevét néhány évvel később Indro Montanelli Parkra keresztelték át); a kerítésen keresztül látni lehet a Természettudományi Múzeumot és a Planetáriumot.

A Via Palestro 20.-ban volt az irodád: amikor Milánóban tartózkodtál, a Corso Venezia 38. szám alatti lakásból gyalog jártál oda. Ahogy ilyenkor mondani szokták: „A reggel ugyanúgy indult, mint máskor.” Hosszú időbe telt, mire készen álltam arra, hogy elviseljem az akkori újságok elolvasása okozta gyötrelmet. Amikor megtettem, meglepődtem, hogy az említett cikkek továbbra is fájdalmat okoztak: azoknak az óráknak a mérge még javában dolgozott bennem.

Előttem van az egyik újság ide vonatkozó oldala. Két nappal a bűncselekmény után jelent meg. A Via Palestró-i épület gondnokának, Giuseppe Onorato úrnak a vallomását közli: „Az ágy mellett lógó infúziós tasak, állig felhúzott takaró és vasjellem.” Onorato a Fatebenefratelli Kórházból nyilatkozott, ahol éjjel-nappal civil ruhás rendőr őrizte: „Aki úgy döntött, hogy megölet egy olyan ismert személyiséget, mint Maurizio Gucci, könnyen idejöhet, és elhallgattathat egy kényelmetlen szemtanút.” A nyomozók első lépései a „koronatanú” emlékeitől függtek.

A hadsereg egykori tiszthelyetteseként Onoratónak minden részlet az emlékezetébe vésődött. „Éppen takarítottam, azt hiszem, fél kilenc körül járt az idő. A bejárati ajtó még nem volt teljesen kinyitva. Láttam, hogy dr. Gucci jön fel a lépcsőn. Mögötte egy férfi lépett be, és rálőtt. Már korábban észrevettem, hogy egy zöld kocsival érkezett, talán egy Clióval, a volánnál egy tettestársa ült. Az autó az épület előtt parkolt. Amikor nyolc órakor kinyitottam a bejárati ajtót, a gyilkos már ott volt.”

A gyilkos egy szót sem szólt, csak lőtt. A gondnokra is. A karján megsebesített Onorato személyleírást adott róla: „45 év körüli, nagyjából 170 centi magas, rövid fekete hajú, kreol bőrű, vagy talán lebarnult férfi, kerek szemű, magas homlokú, a füle kicsi. Erőteljes testalkatú, teveszínű dzsekit, világos pulóvert és sötét nadrágot viselt. Nagy hangtompítóval ellátott, automata pisztolya volt.” Később kiderült, hogy egy 32-es kaliberű.