Sándor Iván

Cirkusz,
mozi, ringlispíl

– részlet –

© Sándor Iván, 2025

„A sötétséget fürkésző tekintet…
A labirintus bolygó folyosói…
A kaleidoszkóp minden arabeszkje…”

(J. L. Borges: Az okok
Somlyó György fordítása)

zuhog az eső

a jelzőlámpák nem működnek, a forgalom lassú. A gépkocsik ütköznek. A pincék beáznak. A légi járatok késnek. Az épületeket, pályaudvarokat, hidakat, templomtornyokat takarja az esőfüggöny, az autóbuszokban egymáshoz préselődnek az utasok, a kocsi megcsúszik, egy kisgyerek sír

a városközponttól a buszjárattal huszonöt perc alatt megközelíthető Állami Jövőkutató Intézet a megnyitóra készül. Sajtónyilvánosság. Az újságírók várakoznak a felújított ódon kastély előtt

akkor is zuhogott az eső, amikor hetekkel előbb a végzős évfolyam hallgatói búcsúbulit tartottak az Egyetem közeli sörözőben

a takarítók törölgették a küszöbön át-átcsurgó vizet

egy kék kötényes felszolgáló átvette az ernyőmet

gyülekeztek az évfolyamtársak

hosszú tölgyfa asztalok, a falakon tálasok, szarvaskoponyák előremeredő agancsokkal, kitömött, üvegszemű őzfejek

már nehezen találtam szabad helyet az irodalom szakosok asztalánál. A sarokban néhány ismerős az informatikusok közül

a felszolgálók hozták a korsó söröket

ki hová?

mit hoz a jövő?

az egyik hallgató felállt, ivott néhány kortyot, felemelte a karját, figyelem!, kiáltotta, fontos bejelentést teszek, a jövő héten felveszem a diplomával járó munkát, autóbuszsofőr leszek, kétszer annyi fizetéssel, mint egy kezdő tanáré

néhányan nevettek

még utolsó éves voltam, amikor magához hívott a Tanszékvezetőnk

kis irodája volt. Könyvsorozatok a polcokon, dossziéhalmaz az íróasztalán

elégedett vagyok a munkájával, a dolgozataival, a szorgalmával, mondta, az egyik kollégám nyugdíjba megy, volna-e kedve a Tanszéken folytatni?

hozták a söröket a kék kötényesek

sokan kételkednek a munkánk értelmében, a jövőjében, folytatta a Tanszékvezetőnk. Én nem így gondolom. Mi a Tanszéken az irodalmat örömforrásnak tartjuk… megvilágítja, miben élünk, nyomot hagy a korról, amiben élünk… Arany János… Ady… Babits… most más világban élünk… változnak az írói megközelítések… a formák… volna kedve?

adott új feladatokat

fejére húzott ázott köpenyben egy alak lépett be a sörözőbe

az egyik kék kötényes lesegítette a köpenyét

a fiú katonás léptekkel közeledett

a Bikafej!, kiáltották a sarokasztalnál

informatikus volt, én kétszakos, az irodalom mellett két év után meg lehetett szerezni az informatikusdiplomát. Hárman voltunk a szakon barátok Gyula Ferivel. Bikafej a koponyaformájáról kapta a nevét, büszkélkedett az őseivel, katonatisztek voltak, az egyik harcolt a múlt századi első háborúban, a másik a Don-kanyarnál, a másodikban

közeledett a kék kötényesek sorfalában. Egyetlen üres hely volt. Velem szemben. Odaült

a felszolgáló hozta a korsó sörét

Bikafej két év után folytatta az informatikát. Ketten Gyula Ferivel megelégedtünk a szakdiplomával, elmentünk az ösztöndíj kiegészítéséhez némi pénzt keresni egy gyerekeknek szóló portálhoz. Néhány hónap után otthagytuk. Gügyögünk, mondta Feri, ahelyett, hogy felkészítenénk őket, mi vár rájuk

azóta nem hallottam róla

Bikafej lassan az asztalra tette a kiürített korsót. Intett. Hozták a következőt. Azt is lehajtotta. Kifehéredett az arcbőre. Érdekesnek találtam. Nem kipirult az italtól, kifehéredett. Látszottak a koponyacsontok a kopasz fején, a kiugró állcsont is, mint a falon a szarvaskoponyákon

a harmadik korsó sört lassabban itta

mennyi, faszikám, egy buszsofőr fizetése, kérdezték a sarokasztalnál

üzleti titok

Bikafej markolta a már üres korsót. Az arcomba hajolt

igen… igen… ismételte a Tanszékvezetőm, Arany… Ady… Babits… távoliak, mégis velünk vannak… bennünk… mintha ma írnák… Edward király, angol király. Léptet fakó lován… Babits az örök kérdéssel… miért nő a fű, hogyha majd leszárad… miért szárad le, hogyha újra nő

Bikafej intett a felszolgálónak: még egyet

a múlt héten a Tanszékvezetőm újra magához hívott. Akadozva beszélt. A tekintete is szokatlan volt. Mintha éveket öregedett volna. A szeme alatt, a szája körül mély ráncok

sajnálom… nagyon sajnálom, kolléga, akkor nevezett először kollégának

két újabb státuszt vontak el a Tanszéktől. Leállították a bővítést is. Tiltakoztam. Ügyet se vetettek rám… sajnálom… nem tudom az ajánlatomat betartani

hallgattunk

az ajtóig kísért, megfogta a karomat

ne adja fel, súgta, a szellemet el lehet sorvasztani, az érzékeket nehezebb… a szellem iránti érzékeket. Kihallgatást kértem a Kancellártól, nem fogadott. Írtam, nem válaszolt

a felszolgáló letette Bikafej elé az újabb teli korsót

ivott néhány kortyot

felállt, már kissé imbolygott

sorakozó!, kiáltotta

ki erre?

hozzám hajolt

te hová?

vinnék már ki a mosdóba, mondta egy fiú a sarokasztalnál

Bikafej a tenyerével lesöpörte a korsót az asztalról. A maradék sör a cipőjére folyt. Az üres korsó széttört a mozaikpadlón. Az egyik felszolgáló tálcára szedte a szilánkokat

merre?, ordított az arcomba

nem tudom

azt kérdeztem… merre?

nem tudom

nekem elegem van ebből… az egészből… az egészből… ebből a cirkuszból… értitek?… az informatikámmal bárhol megleszek… elegem van… miért kussoltok?… nyuszi csapat… te is, hajolt hozzám

amit én tudok, az sehol a világon nem kell, mondtam csendesen, Arany… Ady… Babits… talán már itthon sem

ez az egész… cirkusz… elhúzni… súgta

még egy korsót, kiáltotta

az asztalra dőlt

két fiú felemelte, kivitték a mosdóba

kis rovar mászott előttem az asztalon. Az egyik felszolgáló rácsapott, összemorzsolta a tenyerében

álmok, tervek, gondoltam, mi lesz belőlük. Tanultunk az ismétlődések esztétikájáról, de más a tanulmány, és más a tapasztalat, gondoltam

zuhogó eső verte az ablakokat

néhányan búcsúztak

Bikafej visszajött a mosdóból

üres korsók sorakoztak az asztalokon

Bikafej felemelt egyet, kortyolta az ürességet

dúdolt

ez az utolsó pohár, és aztán agyő, bonsoir, bonsoir

a felszolgálók hozták az ernyőket

ázottan érkeztem haza

a Feleségem elém sietett az előszobába

jó volt a buli?

nem válaszoltam

egész délután és este is dolgoztunk, mondta

visszament a szobába. Kihallatszott, hogy az új szerepét gyakorolja

a Feleségemmel osztálytársak voltunk. Szerepelt a gimnázium színjátszó körében. Tehetségesnek tartották. Néha megnéztem az előadásaikat. Érettségi után nem találkoztunk

később egy kora tavaszi estén hazafelé igyekezve felfedeztem a nevét a Pince Stúdió plakátján. Előadás után megvártam. Nem sokat változott, de mintha a színpadon lett volna, és bennem szereplőtársat látna, akitől végszót vár, kérdő volt a tekintete

másnap este is megvártam

sétáltunk

beszélt a szerepeiről, én a tanulmányaimról. A jövőnkről is beszélgettünk

leültünk egy ligeti padra

megsimította a kezemet

akkor nem akarsz külföldre menni?

nem, mondtam

vállamra hajtotta a fejét

megcsókoltam

mi volt ez?, kérdezte… játék?

meglátjuk, mondtam

meglátjuk, nevetett

akkor most összeházasodunk, súgta az első éjszakánk után

kérdés is volt, kijelentés is

a formaságokkal, gyűrűváltás, anyakönyvvezető, nem törődtünk. A Férjemnek foglak szólítani, te engem a Feleségednek, mondta

majdnem minden este játszott. Néha megnéztem. Egyre nagyobb feladatokat kapott. A szerepeiben élt. Mindenhol. A konyhában is, mosogatás közben memorizált. Nevetett, amikor észrevettem. Hetente kétszer járt a piacra. Volt állandó zöldséges pultja, kedvenc halárusa

a búcsúbulink másnapján elmondtam az estét a sörözőben

megfogta a kezemet

szomorú volt

ha egyszer te is… ha mégis… úgy gondolod, hogy külföld, akkor… tudnod kell… vége… nekem itt a jövőm… … …

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Molnár Eszter Edina
A borítón Ferenczy Károly Bohóc című
festményének részlete látható
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 517 6

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL