Siker és szorongás

Fordította
Bosnyák Gabriella

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Mark Simmonds: Beat Stress at Work – How to Balance Your Ambition With Your Anxiety

Copyright © Mark Simmonds, 2022

Illustrations © Lucy Streule

All rights reserved.

Siker és szorongás © Partvonal Könyvkiadó, 2023

Magyar fordítás © Bosnyák Gabriella

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2023

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Krivánszky Emőke

Korrektor: Török Judit

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Jakab Zsolt

ISBN 978-963-609-050-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Az összes igazi „harcosnak”, aki mentális problémákkal szembesült, és hajlandó nyíltan megosztani a történetét másokkal.

Előszó

Mark története régóta elmesélésre várt, mert erőteljes, hiteles, és számtalan sorstárs viszontagságainak hangot ad. Jól rezonál azokra a karrierproblémákra, amelyeket a korábbi klinikai tanácsadói praxisom és a jelenlegi szervezetpszichológiai munkám során magam is sokszor meghallgattam, és amelyeket a munkahelyi mentális egészséggel kapcsolatban végzett kutatásaimban – különböző méretű vállalkozásokkal együttműködve – igyekeztem feldolgozni. Ezek az elbeszélések rendre az érzelmek olyan komplex hullámvasútján vágtáznak végig, hogy M. C. Escher holland művész lehetetlen formákat ábrázoló festményei a nyomába sem érnek.

Az elbeszélők között vannak ragyogó karriersztárok, akik azért „pukkantak ki”, mert figyelmen kívül hagyták a testük és az elméjük rikoltozását, hogy álljanak meg, és vegyék észre, hogy támogatásra van szükségük. Vannak olyanok, akik „csendben” küzdöttek, akik féltve őrizték az érzéseiket a kollégáik elől, mert féltek a társadalmi megítéléstől, amelyben úgy érezték, elkerülhetetlenül részük lesz. Illetve visszatérően jelen vannak olyanok is, akik nem adekvát helyen és szerepben, például nem a nekik megfelelő munkahelyen, vállalatnál vagy iparágban tevékenykedtek, aminek eredményeképp önmarcangoló módon – „biztosan velem van a probléma” – kezdtek el gondolkodni. Ezeket a visszatérő történetelemeket mindig szem előtt tartom a munkahelyi egészséggel kapcsolatos munkám során.

Mark, ez a sikeres szakember, aki mélyen törődik a munkájával és a családjával, komolyan küzdött a mentális egészségével, olyannyira, hogy nem sokon múlott, hogy most ne lehessen itt velünk. Nagyon hálás vagyok, hogy mégis itt van, és ebben a könyvben továbbadja mindazt, amit a saját bőrén megtapasztalt. A példájával utat mutat másoknak is. Mark őszintén szeretné, ha az olvasók megértenék a kötet legfontosabb alapvetését: a karrier és a személyiség egyensúlyban tartása, ezáltal a mentális egészség fenntartása nem könnyű feladat – de lehetséges, és megéri a fáradságot.

Saját tapasztalatai és a „pay it forward” (a megelőzésre törekvő) mentalitás révén Mark szeretne hozzájárulni ahhoz, hogy az emberek kevesebb felesleges kört fussanak a karrierútnak nevezett flippergépen. Kendőzetlenül őszinte története a mentális egészséggel kapcsolatos küzdelmeiről, a karrierjéről, a családi életéről és az intenzív kihívásokról, amelyekkel szembesült, nagyon inspiráló, mert elfogadja, hogy tökéletlen. Megpróbál túlélni és kitalálni az életét, ahogyan mindannyian tesszük.

Remélem, hogy az olvasók találnak olyan gondolatokat a kötetben, amelyekkel azonosulni tudnak, és hogy a belőle kiolvasható útmutatást fel tudják használni a saját útjuk egyengetéséhez. Millió és egy embernek van hasonló története, és miután elolvasták ezt a könyvet, remélhetőleg ők is úgy érzik majd, hogy meg kell osztaniuk azt másokkal; valamint elég éleslátóak és bátrak lesznek ahhoz, hogy olyan karriert válasszanak, ami a legjobb hatással van a mentális egészségükre.

A vállalatokkal folytatott munkám során szüntelen hangsúlyozom: ahhoz, hogy változást érjünk el a munkahelyi egészségről szóló narratívában, nem elég egyetlen hang, kórusra van szükség. Ebből a hatalmas feladatból mindenkinek ki kell vennie a részét. Mark megteszi a maga dolgát, és a hangja messzire hallatszik. Megosztja velünk a sebezhetőségét, és arra bátorít minket, hogy a mentális egészségünket helyezzük az előtérbe, ne a karrierünket.

Melissa Doman, M.A.
Szervezetpszichológus, volt mentálhigiénés terapeuta,
a Yes, You Can Talk About Mental Health at Work című könyv szerzője

Bevezető

Jó vagyok stresszelésben. Úgy értem, igazán jó. Mindig is az voltam. Stresszelek, miközben a kedvenc focicsapatom, a Brighton meccsét nézem. Rám tör a stressz, valahányszor késésben vagyok, vagy mások késnek. Frusztrált, majd ideges leszek, miközben a barátaimmal golfozom. Mindegyik gyerekem születésekor stresszben voltam, később pedig, amikor felnőttek, feszülten vártam a vizsgáik eredményét. Mindig az a fajta idegesítő apa voltam, aki a partvonalról szidja a játékvezetőt. És egészen meglepő módon gyakran amiatt is stresszelek, mert épp nincs miért idegeskedni.

Visszanézve úgy tűnik, hogy életem nagy része akut kényelmetlenségben telt. Azt szoktam mondani, hogy „aggódó génnel” születtem, ami sosem tágít mellőlem, csak zümmög körülöttem egyfolytában, akár egy idegesítő légy, és sosem hagy békén.

TÉNYEK A MENTÁLIS EGÉSZSÉGRŐL

•  2020-ban a dolgozók 43 százaléka nyilatkozott úgy világszerte, hogy napi szintű stresszt tapasztal, szemben a 38 százalékos 2019-es adattal.

•  Az amerikai és kanadai munkaerő-állományt érintette legjobban a napi szintű stressz: 57 százalékuk vallotta magát stresszesnek.

•  Csak az Egyesült Királyságban 828 000 ember számolt be munkahelyi stresszről, depresszióról vagy szorongásról 2019–2020-ban, és ennek folyományaként 17,9 millió munkanap ment kárba.

Forrás: Gallup: State of the Global Workplace Report; Labour Force Survey

Ám van az éremnek egy másik oldala. A versenyszellem is munkálkodik bennem, és természetemnél fogva ambiciózus vagyok. Azt szeretném, hogy a Brighton legyen a legjobb csapat a bajnokságban. Meg akarom nyerni az összes golfjátszmát. Mindig arra vágytam, hogy a gyerekeim jeleskedjenek a tanulmányaikban, a sportpályán és a különféle táncos-énekes versenyeken, amelyeken részt vettek. És pontosan ez a kettősség a problémám gyökere. Amellett, hogy „aggódó génnel” sújtott az ég, meg lettem áldva egy „győztes génnel” is, és a kettő nem jön ki egymással valami prímán. Gyakran keverednek konfliktusba egymással, civakodnak, megpróbálnak felülkerekedni egymáson; és persze mindig én állok a kereszttűzben. Örökké a győztes és az aggódó génem közötti csaták, az ambícióm és a szorongásom közötti ellentét okozta a legnagyobb stresszt az életemben. (Később majd visszatérek a győztes és aggódó génekre, megérdemlik, hogy bővebben is szóljak róluk.)

A legvéresebb küzdelmüket szerencsére túléltem. Éppenhogy. Rengeteg meleg helyzetbe kerültem miattuk, különösen a munkahelyeimen, ahol a két gén közötti ellentét a leghevesebbnek bizonyult. Mivel nem sikerült egyenlően kielégítenem mindkét fél igényeit, gyakran találtam magam olyan szituációban, amikor a stresszmutatóm a vörös zónát ostromolta, és keservessé vált az élet. Ám a hatvanadik életévemhez közeledve, úgy gondolom, a birtokában vagyok már néhány válasznak. Ahogy némi belső békének is, és sikerült egyfajta tűzszünetet kötnöm a személyiségem e két, egymásnak feszülő aspektusa között.

Sőt, még ennél is jobb hírem van! Őszintén kijelenthetem, hogy közel harmincéves pályafutásom alatt sosem éreztem energikusabbnak magam, mint manapság. Olyannyira, hogy néha azt kívánom, bárcsak vissza tudnám pörgetni az órát, és elölről kezdeni az egész karrieremet.

Miért írom ezt a könyvet?

Hadd kezdjem azzal, hogy elmondom, mire nem szolgál ez a kötet. Nem áll szándékomban eltüntetni a stresszt az életedből – nem ígérhetek ilyesmit. De hadd világítsak rá egy teniszből vett hasonlattal, mit nyújthat ez a könyv a gyakorlatban. A munkahelyi stressz legyőzése hasonló ahhoz, mint amikor Roger Federer játszik Novak Djokovic ellen, és többször akar nyerni, mint ahányszor veszít. És fordítva. Mindkét játékos próbál új stratégiákat kitalálni, amelyeknek köszönhetően felülkerekedhet a másikon, amikor egymás ellen játszanak. Ám arra egyikük sem számít egy pillanatig sem, hogy ha egyszer megnyeri a játszmát, a legyőzött fél örökre feladja a játékot. Ennek a könyvnek a fő célja, hogy ötleteket adjon az olvasónak, azaz neked, hogyan kerekedhetsz felül a stresszen gyakrabban, mint ahányszor az gyűr le téged. Ezt nevezem én reális célkitűzésnek.

Három további oka van annak, hogy kiadom a kezemből ezt a könyvet.

Először is, annak ellenére, hogy komoly előrehaladás történt a mentálhigiéné területén, még mindig túl sok munkavállaló életét keseríti meg a munkahelyi stressz, és ennek eredményeképp túl sok munkanap megy kárba. Az egyes szervezeteknek hatékonyabban kellene felhívniuk a figyelmet a munkahelyi stresszel kapcsolatos tudatosságra. Kötelességük volna továbbá olyan támogató környezetet teremteni, amely lehetővé teszi a munkavállalók számára, hogy őszintén beszéljenek a mentális kihívásaikról. Mialatt ezt a könyvet írtam, Simone Biles, amerikai tornász a saját jólléte érdekében számos versenyszámtól visszalépett a tokiói olimpián. Ezzel a tettével hatalmas bátorságról tett tanúbizonyságot. Hát nem lenne nagyszerű, ha ezt a fajta nyíltságot az élet minden területén bátorítanánk, és nem kapna se több, se kevesebb nyilvánosságot, mint egy súlyos fizikai sérülés? Kívánom, hogy váljon ez a keresztes hadjárat mindenki ügyévé, amiből én is kiveszem a részem a könyvemmel.

A második ok, amiért belevágtam a könyv írásába, a saját gazdag és széles spektrumú tanári-mentori hátterem. A pályafutásom nagy részét vezetők képzésével töltöttem. Olyan nagyvállalatok ifjú menedzsereivel dolgoztam együtt, mint az Unilever, a Philips, a GlaxoSmithKline, a Tesco és a HSBC. Szeretek bátorítani másokat, hogy fejlesszék a képességeiket a kreativitás és az innováció területén. És örömömre szolgálna, ha ugyanezeknek az embereknek abban is segíthetnék, hogy tudatosabbá váljanak a stresszel való viszonyukban, és a tudásuk elmélyítésével hozzá tudnék járulni ahhoz, hogy hatékonyabban birkózzanak meg vele.

Harmadsorban, egész egyszerűen segíteni akarok azoknak, akiknek szüksége van rá. Túl fellengzősen hangzana, ha szellemi örökségnek nevezném, de ha a személyes élettapasztalatomból akár egy maréknyi ember is profitál, azt én már sikernek könyvelem el. A célom, hogy konkrét útmutatást nyújtsak arra vonatkozóan, hogyan zárhatjuk el a „negatív stressz” csapját, amit a későbbiekben majd részletesen kifejtek a könyvben.

„A mentális egészség több napvilágot, több őszinteséget, több szégyenkezés nélküli beszélgetést érdemelne.”

Glenn Close, filmszínész

Kinek szól ez a könyv?

Remélem, hogy ez a könyv a munkavállalók széles körének a segítségére lesz: azoknak, akik éppen befejezték a tanulmányaikat, és most kezdenek megmártózni a munka világában, és azoknak is, akiknek már van két-három év munkatapasztalata, ám a vállalati szcéna mentálisan nagyobb kihívást jelent számukra, mint amire számítottak (véleményem szerint minél előbb tanulják meg kezelni a stresszt, annál jobb). A kötet azokhoz a nagyobb tapasztalattal rendelkező munkavállalókhoz is szól, akik hatékonyabban szeretnének megbirkózni a stresszel a jelenlegi pozíciójukban, vagy feljebb szeretnének jutni a ranglétrán; és a kalandvágyóbb típusoknak is, akik szeretnének belekóstolni a kiszámíthatatlan vállalkozói lét világába.

Hogyan működik ez a könyv?

Ez egy hibrid könyv. Egyrészt a saját, váratlan fordulatokkal, hullámhegyekkel és -völgyekkel tarkított szakmai előmenetelemről, a stresszel és a szorongással folytatott harcomról szól. Másrészt egy praktikus önsegítő könyv is egyben, ami számtalan hasznosítható tippet, önellenőrző listát és elemzési módszert tartalmaz. Ugyanakkor világossá kell tennem, hogy ez az én történetem, és olyan eszközöket osztok meg e lapokon, amelyek nekem működtek. Nem akarom azt a téves benyomást kelteni, hogy a könyv bármiféle modell vagy kötelező szabályok összessége lenne, amelyeket követve örökre megszabadulhatunk a stressztől. Nem az, és nem fogunk. Mindössze arra invitállak, hogy gondold át az olvasottakat, és vidd magaddal belőle azokat a részeket, amelyek a személyes tapasztalataidra alapozva a leginkább visszhangra találnak benned.

Szerencsés vagyok, hogy lehetőségem nyílt szorosan együtt dolgozni Melissa Doman szervezeti és klinikai mentálhigiéniai szakpszichológussal, a Yes, You Can Talk About Mental Health at Work: Here’s Why (Igen, lehet beszélni a mentális egészségről a munkahelyen) című könyv szerzőjével. Jelentős szervezeti és klinikai tapasztalatát latba vetve elérte, hogy megfelelően fejezzem ki magam, mind a hitelesség, mind a szándék tekintetében. A stressz és a mentális egészség témájában olykor árnyalatnyi a különbség a bevett és a nem elfogadott kifejezések között, és Melissa segített a helyes úton maradnom.

A könyv számos inspiráló idézetet, témába vágó párhuzamot és kutatásokon alapuló statisztikákat tartalmaz, valamint olyan személyek esettanulmányait, akik készséggel megosztották velem a mentális egészségükkel és a munkahelyi stresszel kapcsolatos történetüket. Ha azzal, hogy nyíltan és őszintén beszélünk a mentális betegséggel kapcsolatos tapasztalatainkról, másokat is erre sarkallunk, akkor remélhetőleg a mentális egészségért folytatott keresztes hadjárat is nagyobb lendületet kap. Nagyszerű eredmény volna!

A rengeteg komoly történet és statisztika mellett az egész köteten végigvonuló illusztrációk, amelyek a rendkívül tehetséges Lucy Streule munkái, remélhetőleg mosolyt csalnak majd az arcodra. Ugyan a krónikus stresszről, a szorongásról és depresszióról szóló témának megvannak a maga sötét pillanatai, egy kis könnyedséget szerettem volna vinni az elbeszélésmódba, hogy emészthetőbbé tegyem. Remélem, hogy a könyvet minden komolysága mellett élvezetes olvasmánynak találod majd, mert a lényegét tekintve egy nagy adag optimizmusra támaszkodik.

1

A génjeidben van

Tekints vissza az életedre, hogy kezelni tudd a stresszt a jövőben!

Az üzleti világban a jövőbeli stratégiáknak a múltbeli teljesítményben kell gyökerezniük – és ugyanez az elv érvényesül az egyén szintjén is. Ez a fejezet feltárja, hogy a múltbeli stresszel és szorongással kapcsolatos tapasztalataid némi támponttal szolgálhatnak arra vonatkozóan, milyen lehet a jövőbeni viszonyod velük.

Három témát fogok körüljárni:

1. A genetikai meghatározottság szerepe: Mekkora részt tulajdoníthatsz a génjeidnek a személyiséged és az agyműködésed esetében? Örökletes jellemzőiknél fogva egyesek fogékonyabbak a stresszre vagy a szorongásos megbetegedésekre?

2. A környezeti hatás: Milyen szerepet játszik a közvetlen környezeted a személyiséged fejlődésében? Tartósan érintettek a szüleid gyermekkorodban tapasztalt stresszválaszai, vagy a velük való interakcióid az évek során?

3. A „trükkös gén” szerepe: Hogyan öröklődnek a „trükkös gének” egyik generációról a másikra?

Az öröklés kontra környezeti hatás vitája évszázadok óta tombol, és még mindig nem vezetett eredményre. Jóllehet már régóta elfogadott, hogy egyes fizikai jellemzők, mint például a szem- és a bőrszín vagy az egyenes haj a génjeink öröksége, újabban abban is egyetértés született, hogy egyes viselkedésbeli hajlamok, személyes tulajdonságok, valamint mentális és fizikai képességek szintén genetikailag kódoltak. A kutatások rámutattak, hogy az olyan betegségek, mint a skizofrénia, a bipoláris zavar, a szorongás és a depresszió egyik generációról a másikra öröklődhet.

Ami a környezetet illeti, a mentális egészségre hatást gyakorló, nem genetikai tényezők listáján olyan faktorok szerepelnek, mint a gyermekkorban elszenvedett trauma, a rendezetlen otthoni körülmények, a szülői kivételezés, valamint a fizikai vagy szexuális erőszak. A neveltetésünknek kétségkívül jelentős szerepe van abban, hogyan gondolkodunk és érzünk.

Ám itt következik a nagy kérdés. Ha túlzott mértékű stresszt vagy szorongást tapasztalunk, akkor azt annak tulajdonítjuk, hogy milyen volt az idegrendszeri örökségünk abban a pillanatban, amikor kibújtunk édesanyánk méhéből, vagy az azóta eltelt életünkben minket ért környezeti hatásoknak? Más szavakkal, amikor minden reggel komoly stresszt élünk át a munkánk és az előttünk álló nap kapcsán, az örökletes tényezőket vagy a környezetünket tesszük érte felelőssé? Vagy mind a kettőt?

„Öröklés vagy természet?
Így vagy úgy, a szüleid hibája.”

Matthew P. Normand pszichológiaprofesszor

Öröklés és természet közös akciója

Az anyám, Alicja (Alice) Pomiechowska a lengyelországi Kolnóban született 1933-ban. A második világháború idején, nyolcéves korában az anyjával, Jadwigával és az öccsével, Valdemarral együtt menekülnie kellett a határon át. Az apja harc közben eltűnt. Ők hárman végül egy szibériai gyűjtőtáborba kerültek, ahol dermesztően hideg teleket kellett átvészelniük.

A háború hátralevő részét nyomorban, rettenetes körülmények között töltötték, jóformán csak vegetáltak. Ám túlélték, és amikor a háború véget ért, a nagyanyám úgy döntött, hogy Kenyában telepednek le, az egyik olyan országban, amely akkoriban menekülteket fogadott. Anyám tinédzserévei szegénységben teltek Mombasa kikötőjében. Az öccsére vigyázott, míg a nagyanyám ápolóként dolgozott, hogy megkeresse a megélhetésükhöz szükséges pénzt. Anyám idővel megtanult angolul, és végül titkárnőként helyezkedett el Nairobiban. Ott ismerkedett meg apámmal, Peterrel, aki brit kivándorló volt, és a Pearl Assurance biztosítótársaságnak dolgozott.

Ami anyámat illeti, ez egyfajta romantikus befejezése volt kihívásokkal induló életének.

TÉNYEK A MENTÁLIS EGÉSZSÉGRŐL

•  A depresszió 300 millió embert érint világszerte a WHO szerint, ami évi egybillió dollárjába kerül a világgazdaságnak.

•  Az eddigi legszélesebb körű kutatásban, amelyben a DNS-örökség mentális egészségre gyakorolt hatását vizsgálták, több mint 200 kutató vett részt, és legalább 44 olyan génvariánst találtak, amelyek növelik a depresszió kialakulásának kockázatát.

•  Egy 2018-as tanulmány kimutatta, hogy a szorongással diagnosztizált gyerekek esetében háromszor nagyobb volt a valószínűsége, hogy legalább az egyik szülőjük szorongással küzdött.

Forrás: Major Depressive Disorder Working Group of the Psychiatric Genomics Consortium; European and Child Adolescent Study

Anyám az ötvenes évei elején, amikor a család visszatért az Egyesült Királyságba, súlyos idegösszeomlást kapott, amiből sosem épült fel teljesen. Klinikai depresszióval és krónikus szorongással diagnosztizálták. Életének utolsó harminc évét már-már remetei magányban töltötte, a saját biztonsága érdekében eltávolodva a társadalomtól. Antidepresszánsokon, szorongáscsökkentő tablettákon és altatón élt, így próbálva a depresszióját féken, az idegeit pedig ellenőrzés alatt tartani. A szorongása vajon örökletes volt? Vagy annak a traumának az eredménye, amelyet gyerekkorában élt át, amikor huzamosabb ideig semmi sem volt biztos az életében? Vagy mindkettőé?

Anyám háromféle technikát alkalmazott, amelyek segítségével megbirkózott a szorongásával és a napi stresszel. Először is, megtett minden tőle telhetőt, hogy kerülje a bizonytalan helyzeteket; másodszor, úgy füstölt, akár egy gyárkémény; harmadszor pedig, idősebb korában szorongáscsökkentő gyógyszerekhez folyamodott. Anyám számára az élet folytonos kihívás volt, egy soha véget nem érő küzdelem, és amikor végül nyolcvanegy éves korában elhunyt, határozottan úgy éreztem, hogy valamiképpen megváltás volt számára a halál.

Az apám, Peter, nagyon elővigyázatos ember volt, és ez nemcsak a munkahelyén vált nyilvánvalóvá, amelyhez egész karrierje alatt hű maradt, hanem otthon is. A hétvégéi természetes egyhangúságban teltek. Péntekenként este hat harminckor érkezett haza Londonból. Az első whiskyjét hét órakor itta meg, az utolsót este kilenckor, amit egy buggyantott tojás követett pirított kenyéren. Negyed tizenkettőkor már ágyban volt. Szombaton első és utolsó dolga volt sétálni egyet a brightoni tengerparton, és vasárnap is ugyanígy tett. Könnyű nyújtás mindkét nap végén. A papírokat mindig lefűzte, minden egyes pennyvel elszámolt. A hálószobája makulátlan volt, a papucsa mindig a helyén, a zoknija és alsóneműje gondosan kivasalva. Apám soha nem késett sehonnan. Soha.

Sőt, továbbment ennél. Ő az a fajta „soha nem érkezhetsz túl korán” típus volt. Mielőtt munkába állt volna, a Királyi Haditengerészetnél szolgált, ahol a szigorú parancsok és fegyelem keretezték a mindennapjait.

GONDOLD VÉGIG!

1. Diagnosztizáltak mentális betegséget bármelyik szülődnél? Esetleg gyanítod, hogy mentális betegségben szenvedett valamelyikük, ám soha nem diagnosztizálták?

2. Hogyan reagáltak a szüleid stresszes helyzetekben? Vissza tudsz emlékezni bármilyen különleges viselkedésükre ezzel kapcsolatban?

3. Úgy gondolod, hogy egyik vagy másik szülőd alaptermészetéből adódóan krónikus szorongó volt?

Az „aggódó génem”

Nos, míg egyetemre nem mentem, olyan háztartásban éltem, amelyet anyám bénító szorongása és apám extrém óvatossága határozott meg. Mint amatőr pszichológusnak az a sejtésem, hogy utóbbi öröklött tulajdonság volt, míg előbbi valószínűleg sokkal inkább az öröklött tulajdonságok és a környezet együttes hatására alakult ki. Bárhogy is volt, ez a kombináció hívta életre az én „aggódó génemet”.

Kamaszéveim során számos korai figyelmeztető jele volt annak, hogy „aggódó gén” folyik az ereimben. Az iskolában lelkiismeretes diák voltam, alaposan felkészültem a vizsgákra, semmit sem hagytam az utolsó pillanatra, és mindig erősen függtem az aprólékosan összeállított, ismétlésre vonatkozó ütemterveimtől. A velem egykorú fiatalok késő éjszakáig tanultak, erős kávét ittak, és magoltak, míg én este tízre már ágyban voltam, teljesen felkészülve a következő nap kihívásaira. Nem mintha önelégült lettem volna, sokkal inkább extrém óvatosságból cselekedtem. A „segítőkész aggódó génem” lendült akcióba.

Ugyanakkor gyakran túlságosan is aggódtam amiatt, hogy elbukom, és ezzel cserben hagyom saját magamat és mindenki mást a környezetemben. Baráti társaságban kínosan ideges voltam, és alig bírtam megszólalni a másik nem jelenlétében. Az sem lendített a helyzetemen, hogy folyamatosan rágtam a körmömet, zsíros volt a hajam és tele volt a képem pattanásokkal, ami a kamaszkori hormonoknak tudható be. Ilyenkor a „hátráltató aggódó génem” kapcsolt be.

Tartalom

Előszó

Bevezető

1. A génjeidben van – Tekints vissza az életedre, hogy kezelni tudd a stresszt a jövőben!