Fordította
Schultz Judit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Cristina Henríquez: THE GREAT divide

Copyright © 2024 by Cristina Henríquez

All rights reserved.

Hungarian translation © Schultz Judit, 2025

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Hajdú Lívia

Korrektor Ragályi-Sártory Fruzsina

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 124 4

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

1

2

A Panama-földszoros Csatornabizottság munkásokat keres!

4000 megfelelő fizikumú munkást keresünk Panamába.

2 éves szerződés.

Ingyenes átjárás a csatornazónába és vissza.

Ingyenes szállás és orvosi ellátás.

Dolgozzon a paradicsomban!

Órabérek 10 és 20¢ között.

Bérezés kéthetente.

Jelentkezés a Trafalgar Square-i toborzóállomáson.

Minden jelentkezőt orvosi vizsgálatnak vetünk alá, és meg kell felelnie az oltási követelményeknek.

J. M. Grassley ügynök, I.C.C.

1907

1

Valahol Panama csendes-óceáni partvidékén, az öböl csöndes, kék vizében Francisco Aquino egyedül üldögélt a csónakjában. Ő maga faragta a csónakot egyetlen cédrustörzsből, amelyet lehántolt és kivájt, mindössze egy kőből készült ácsfejszét és egy görbe kést használva, farigcsálta és csiszolgatta, kezével végigsimított minden felületen és íven, aztán újra farigcsált és csiszolt, egészen addig, amíg azt az egyszerű fatörzset átalakította valamivé, amiről úgy gondolta, az a legcsodálatosabb hajó az egész tengeren.

Francisco az ölében tartotta az evezőjét. Térdét behajlította, meztelen lába a csónak padlóján pihent az orsó és egy favödör mellett, amellyel a vizet meregette ki, ha túl sok jutott be. Hálója a csónak oldalán lógott.

Vasárnap kivételével mindennap hajnalhasadás előtt kelt, kiment a partra, és eloldotta csónakját a cölöptől. Szelte a hullámokat, és amikor már eléggé bent járt, kioldotta a csomókat és hagyta, hogy a háló szétterüljön. Aztán újra evezett, lassan, hallgatta, hogyan csuklik egyet a víz, valahányszor az evezőlapát áttöri a felszínt, majd megint alásiklik. Meghatározott sebességgel kellett haladnia, hogy pont úgy húzza a hálót, ahogyan kell. Ha túl lassan halad, a halak átlátnak a szitán. Ha túl gyorsan, elriasztja őket. Kényes egyensúly volt, de Francisco élete nagy részében ezeket a vizeket járta, és tudta, mit kell tennie.

Kelet felől szellő támadt, megcibálta a kalapja karimáját. A csónak finoman egyik oldalról a másikra billegett. Francisco várta a legjobb pillanatot: a víz majd elárulja neki, mikor kezdje. Odébb lökte a vödröt a lábával, majd visszatolta. Madarak suhantak el a feje felett. Kinyitotta a tenyerét, és durva, érdes bőrét tanulmányozta. Egyszer, réges-régen, egy napsütéssel pettyezett esős délutánon Esme a kezébe vette a kezét, és felfelé fordította a tenyerét. A vonalakban egy térkép rejtőzik, mondta. Egy térkép? Miről? – kérdezte a férfi. De mit is válaszolt Esme? Francisco újra és újra megpróbálta felidézni, de soha nem sikerült.

Ökölbe szorította a kezét, és felsóhajtott. Az óceán a végtelenbe terült körülötte, csillogott a kora reggeli napfényben. A csónak billegett és ringatózott a csendben.

Sajnos Francisco látása már nem volt olyan, mint régen. Hunyorogva nézett a láthatárra, arrafelé, ahol, azt mondják, egy nap az ő kis csónakjánál százszor nagyobb hajók sorakoznak majd fel, várva a sorukat, hogy áthajózhassanak Panamán. Francisco felnevetett. Nevetséges ötlet volt, hihetetlen. Minden tengerész és felfedező, aki valaha is kikötött ezeken a partokon, arról álmodozott, hogy egy napon a hajók Panamán keresztül átkelhetnek a két óceán között, bár hogy pontosan hogyan fognak eljutni egyik oldalról a másikra, senki sem sejtette. Mert mégiscsak ott volt az útban a hatalmas Kordillerák gerince, amely egyenesen átfut a földszoroson, és bár Francisco sok csodás dologról hallott életében, olyan hajóról bizony még sohasem, amely át tudott volna kelni egy hegyen. Hát majd átvágják a hegyeket, mondták, áttörik a gerincét, és ha ez megtörtént, a két óceán vize beömlik a vágás két végén, és egyesülve létrehozza az átvezető utat. Káprázatos álom. Nem is egy, de két óceánt helyezni oda, ahol évmilliók óta csak szárazföld van – ki hihetne el ilyesmit?

Francisco megemelte a kalapja karimáját, és erősebben hunyorgott, próbálta kivenni a gőzösök, szkúnerek, csatahajók és vitorlások fantomsziluettjeit, mindazokét a hajókét, amelyek – esküdöztek a népek – egyszer majd átjutnak itt. Nézett, de hajók helyett csak a ragyogó kék eget látta a víz tetején ülni. Talán az a baj, gondolta, hogy az embernek hitre van szüksége ahhoz, hogy lásson olyan dolgokat, amelyek nem léteznek, és el tudjon képzelni egy még meg nem alkotott világot. De sok más dolog mellett Francisco a hitét is már rég elveszítette.

2

Panama atlanti-óceáni oldalán, a málladozó part közepe táján, egy hajó siklott be a colóni kikötőbe. A királyi posta lapátkerekes, magas, fehér árbócú gőzhajója volt. Barbadosból indult, mintegy huszonháromezer levelet szállított lent a fedélközben, és körülbelül nyolcszáz utast odafent. Az utasok többnyire férfiak voltak, akik St. Lucyból, St. Johnból, Christ Churchből, valamint a köztük lévő többi egyházkerületből érkeztek. Legjobb öltönyüket viselték, vállvetve álltak a fedélzeten kapcsos bádogládáikkal, bőröndjeikkel és lázas reményeikkel.

A tizenhat éves Ada Bunting is ott volt köztük. A fedélzeten ült, a térdét átkarolva. Ez volt az első alkalom, hogy hajón utazott, és az utazás mind a hat napját egy fekete hajóláda tetejére rakott két tyúkketrec mögé kucorodva töltötte, imádkozva, hogy ne találják meg. Azon a reggelen, amikor eljött otthonról, egy üzenetet írt a régi iskolai írótáblájára, és a konyhaasztalra támasztotta, ahol az anyja biztosan meglátja, amikor felébred. Panamába megy – szinte csak ennyi állt benne. Aztán, még mindig kora hajnalban, Ada felvette a kertészkedéshez viselt ruháit – rongyos nadrágot és gombos nyakú blúzt –, lecipelte a korábban összepakolt vászonzsákját egészen a rakpartig, és a zűrzavar meg a tömeg közepette sikerült felsurrannia a hajó fedélzetére anélkül, hogy bárki meglátta volna.

A ketrecben a tyúkok kotkodácsoltak, kotyogtak és rikoltoztak, míg le nem ment a nap, és Ada kitapasztalta, hogy ha csitítgatja őket, csak még hangosabbak lesznek. Úgy gondolta, biztosan éhesek, ezért a második napon összemorzsolt néhányat a magával hozott kekszekből, a morzsákat a ketrecek lécei között beszórta nekik, és nézte, ahogy a tyúkok a csőrükkel felszedegetik. Ez valamennyire megnyugtatta őket. A harmadik napon Ada ismét megetette őket keksszel, és hallgatta, amint elégedetten csipognak. A negyedik napon megosztott velük néhányat az elcsomagolt gyömbéralmáiból, ügyelve rá, hogy előbb kiszedje a magokat. Az ötödik napon felnyitott egy szardíniakonzervet, és miután a javát megette, és lenyalogatta az ujjbegyeiről a sót, a maradékot megetette velük. A hatodik napra elfogyott minden étel, amit magával hozott, és csupán ugyanazt a biztatást kínálhatta a tyúkoknak, amit az anyja mondogatott mindig neki: hogy az Úr majd gondoskodik róluk. Muszáj volt hinnie, hogy ez igaz.

Amint a hajó megállt, mindenki rohant leszállni. Ada megvárta, amíg a sokaság egy része eltűnik, de még amikor felegyenesedett, akkor sem figyelt rá senki emberfia, hála Istennek. Mindenkit túlságosan lefoglalt, hogy összeszedje a holmijait, és hogy a partot szegélyező vitorlások és pálmafák mellett elnézve vethessen egy pillantást arra, hogyan néz ki Panama most, hogy végre megérkeztek. Adának úgy tűnt, hogy a városnak az a része, amelyre a rakpart végén túl ráláthatott, igencsak hasonlít Bridgetownra: a főutcára néző, két- és háromemeletes favázas épületek sora, a boltok a napellenzőkkel, a cégéres épületek és az a tény, hogy mindez olyan ismerősnek tűnt, egyszerre érte csalódásként és megkönnyebbülésként.

Magához szorította a zsákját, és a többiekkel együtt ő is nyomakodni kezdett előre a hajó bal oldalán. Az ülepén nyirkos volt az anyag, de a nadrág révén, amelyet az anyja varrt neki, Ada szinte tökéletesen beleolvadt az elsősorban férfiakból álló tömegbe. Az egész úton csupán néhány másik nőt látott, és mindegyik idősebb volt nála. Ada csizmát is viselt az utazáson, fekete bőrcsizmát, egy Willoughby Dalton nevű férfi ajándékát, aki az elmúlt egy évben udvarolt az anyjának. Időnként, általában vasárnap, amikor tudta, hogy otthon lesznek, Willoughby lassan odasántikált az ajtajukhoz, kezében valami újabb ajándékkal – vadvirággal, kenyérgyümölccsel vagy egy kis agyagtállal. Néhány hónapja egy pár fekete csizmával érkezett. A csizma sarka már megkopott, a fűzője is megviselt volt, de amikor Willoughby odanyújtotta, Ada anyja elvette, és azt mondta: – Köszönöm –, ahogyan minden alkalommal, amikor Willoughby ajándékkal érkezett. És mint minden alkalommal, Willoughby azt felelte: – Nagyon szívesen –, és a verandán maradt, mintha arra várna, hogy beinvitálják. Minden alkalommal ugyanazt a szerencsétlen táncot járták el. Ada anyja biccentett és becsukta az ajtót, és csak miután az ajtó teljesen becsukódott, Willoughby csak akkor fordult meg és ment haza.

Az árbócokon felfutó kötelek csapkodtak a szélben, az emberek lökdösődtek és tolakodtak. Amikor Ada a hajóhídhoz ért, meghúzta magát egy férfi mögött, aki saját összecsukható széket hozott magával; abban bízott, hogy a szék majd eltakarja őt a két fehér tiszt elől, akik lent álltak a rakparton, a hajóhíd tövében, és azt kiabálták: – Munkásvonat! Munkásvonat arrafelé! –, és a város felé mutogattak. Az emberek leözönlöttek a hajóról a tisztek által mondott irányba, és Ada úgy vélte, akkor marad a legnagyobb eséllyel észrevétlen, ha egyszerűen sodródik az árral. Idáig sikeresen eljutott, de még mindig fennállt a veszélye annak, hogy az egyik tisztnek felkelti a gyanakvását az egyedül utazó fiatal lány, és ha félrevonják, és megtudják, hogy potyautasként jött, szinte biztosan visszateszik a hajóra, és hazaküldik. Ada a mellkasához szorította a zsákját, miközben lelépett a mólóra, és elsétált a tisztek mellett. Még az összecsukható szék mögül is hallotta, hogy mit beszélnek. Egyikük így szólt a másikhoz: – Üzenjen a kapitánynak, hogy megérkezett a rakomány. – Ada tizenhat éves volt, de eleget tudott ahhoz, hogy megértse, nem a postáról beszélnek.

Amikor felszállt a vonatra, amely valójában nem volt több, mint fedetlen, favázas marhavagonok sora, az már tele volt a hajó utasaival, bőröndöket, kosarakat, növényeket és ládákat cipelő emberekkel. Ada ellökdösődött a vagon hátsó sarkáig, és egyik karjával egy oszlopba kapaszkodott. A másikkal a zsákját szorította. A szardínián, a kekszen és a gyömbéralmákon kívül két alsóneműt csomagolt, egy ruhát, egy fiola mandulaolajat a haja lesimításához, egy pamut folttakarót, amelyet az ágyáról vett el, és három aranykoronát. Azt kívánta, bárcsak gondolt volna rá, hogy több ételt hozzon, de hát nem tette. Az agya fürgébb, mint a józan esze, mondta mindig az anyja, és ott, a vonaton állva Ada elmosolyodott, a gondolataiban hallotta, ahogyan az anyja szidja őt, hallotta jellegzetes hanghordozását. Mostanra nyilván megtalálta az üzenetét, és Ada azt is szinte hallotta, hogyan prédikál – sokkalta szigorúbb hangon – arról, hogy micsoda dolog egyedül elindulni Panamába, ahogyan Ada tette, még akkor is, ha jó oka volt rá.

Ada nővére, Millicent beteg volt, és műtétre volt szüksége, amit nem engedhettek meg maguknak. Varrónőként az édesanyjuk keveset keresett, és Ada éppenséggel maga is vállalhatott volna munkát, csakhogy Barbadoson manapság nehéz volt munkát találni. Bezzeg Panamában, mondta mindenki, ott olyan egyszerű munkát találni, mint almát szedni a fáról. Ha mindenki más elmehet és megszedheti magát, gondolta Ada, akkor ő miért ne tehetné? Csak addig marad, hogy pénzt keressen Millicent műtétjére, azután hazatér.

Ahogy a vonat elindult, Ada a körülötte lévők arcát kémlelte, a sok, öltönyös fiatal férfiét, akik mind ugyanolyan feszültnek és várakozónak tűntek, mint ő maga. A várost elhagyva a vonat átcsattogott egy alacsony hídon, lombos fák között, majd kibukkant egy mezőre, amely elég tágas volt ahhoz, hogy látni lehessen a távolban a sötétzöld hegyeket. Amikor zörögve megálltak egy kisváros közelében, egy maroknyi ember leugrott, és elindult egy cölöpökre emelt favázas épületsor felé. Egy férfi, akinek a zakóujja a csuklója fölé ért, kinézett, és senkinek sem címezve a kérdést megszólalt: – Itt fogunk megszállni?

Egy sáros khakiszínű nadrágot és kék munkásinget viselő férfi felnevetett. – Mégis mit vártál? A Grand Hotelt?

A túlságosan rövid öltönyt viselő férfi a vágányok másik oldalán álló házakra mutatott, egy sor takaros épületre, amelyeket fehérre festettek szürke díszítéssel, és megkérdezte, nem alhatnának-e inkább ott.

A munkásruhába öltözött férfi ismét felkacagott.

– Azok az arany házak. – A tábor felé mutatott. – A mieink az ezüst házak.

A túlságosan rövid öltönyös férfi tanácstalannak tűnt, mire a másik férfi azt kérdezte tőle, hát nem tudja? A csatornaövezetben minden – a helyőrségi ellátmányboltok, a vasúti kocsik, az étkezők, a lakások, a kórházak, a posták és a fizetés – ezüst és arany kategóriára van felosztva. Az arany az amerikaiakat jelenti, az ezüst pedig őket.

Minden újabb faluban vagy városban újabb férfiak ugrottak le. A vonat lassan kiürült. Adának fogalma sem volt, hová menjen. Egyszer csak egy férfi, aki ott állt nem messze tőle, közelebb lépett, és így szólt: – Veled meg mi a helyzet? Van hol aludnod? Ugye, tudod, hogy a táborokba csak fehér nők léphetnek be?

Ada szorosan ölelte a zsákját.

– De én tudok ám egy helyet, ahol lehajthatod a fejed. – A férfi megveregette a combját.

Ada szembefordult vele.

– Hamarabb feküdnék a pokolba. – Elengedte az oszlopot, és átsétált a vagon másik oldalára, majd a következő megállóban, amint tudott, leugrott – egy Empire nevű helyen, a hangosan kiabáló vonatvezető szerint.

A többi férfi, aki ugyanitt szállt le, elindult Ada mellett a táborok felé. Ha igaz, hogy őt nem engedik be oda, ahogyan azt mondták neki, akkor saját tábort kell csinálnia magának a fák között. Holnap majd megpróbál munkát találni, de egyelőre annyira kimerült volt, hogy csak le akarta hajtani a fejét és pihenni. Otthon ő, Millicent és az anyjuk mind együtt aludtak a ház hátsó részében lévő hálószobában, és mindegyiküknek volt egy kukoricahéjjal kitömött matraca, amelyet az anyjuk által épített keretekre fektettek. Olyan jó érzés lenne, gondolta, most abban az ágyban feküdni, egészen egyenesen kinyújtóztatni a testét, a karjait a feje felett összekulcsolva, és a lábujjait billegtetni. De meg kell elégednie azzal, hogy leteríti a takaróját a földre, ha talál egyáltalán egy elég nagy tisztást, hogy leteríthesse.

Néhány lépésnyire az erdőben a levegő hűvösebb volt, és élőlények szagát árasztotta. Ada csúszkálást, ropogást, füttyögéseket és koppanásokat hallott. Bármerre járt, a puha talajt gally- és mohaszőnyeg, virágzó bokrok és fatuskók borították. Ada félrelökdöste a leveleket, de csak tócsákat és sarat talált alattuk. Sehol nem látott egy talpalatnyi száraz földdarabot sem.

Egyre sötétebb lett, miközben folytatta a keresést, és annyira fáradt volt, hogy már arra gondolt, egyszerűen leheveredik a csalitosban, amikor megpillantott valamit a fák között, ami úgy nézett ki, mint egy zárt tehervagon. Rozsdás volt és korhadt, vadszőlőindák és sűrű bozótos nőtte be, hátsó kerekei belesüllyedtek a sárba, ahogy az oldalára billenve állt. Ada egy ideig csak figyelte, hogy lássa, van-e még valaki a közelben, de csak a fák között elsuhanó állatok hangját hallotta. Közelebb lépett, és megszólalt: – Hahó! – Senki nem válaszolt, így ellépkedett a nyitott ajtóig, amely a fejével egy magasságban volt, és újra kiáltott. Felnyúlt, és háromszor kopogott a padlón. Még mindig semmi. Hát, az Úr majd gondoskodik rólam, gondolta, azzal felmászott a vagonba, és lefeküdt.

Reggel Ada fülét rovarok sziszegése és percegése töltötte be. Lassan felült, körülnézett, eszébe jutott, hol is van. A napfény átszivárgott a deszkák illesztésein, elegendő fényt kínálva ahhoz, hogy most már az egész kocsi belsejét lássa, de eltekintve a pókhálóktól és a kóbor falevelek csomóitól nem sok látnivaló akadt.

Ada ugyanazokban a holmikban aludt, amiket a hajón viselt, és most, a párától terhes, sűrű levegőben olyan nedvesek voltak, hogy a bőréhez tapadtak. A zsákjából, amely mellette hevert a földön, előhúzta a magával hozott öltözéket, egy barna és sárga négyzetekből összeállított foltvarrott ruhát, amelyet az anyja készített neki, és átöltözött. Felállt, lehúzta a ruha ujját a csuklóján, kisimította a ráncokat a csípőjén. Belelépett a csizmájába, a tenyerébe köpött, és lehajolt, hogy ledörzsölje a sarat a sarkáról. Aztán felkapta a zsákját. A száraz ruha és a tiszta csizma csak a kezdet. Most élelmet és munkát kellett találnia.

Csöndes eső esett, ködfoltok úsztak alacsonyan a levegőben. Valahol, gondolta Ada, kell itt lennie valami ételnek. A nappali fényben olyan dolgokat is meglátott, amiket előző este nem vehetett észre: ágakról lecsüngő indákat és kúszónövényeket, páfrányokkal összegabalyodott, kard alakú leveleket. Mindenütt vakítóan zöld volt minden. Olívazöld, jádezöld, smaragdzöld, lime-zöld, árnyékba vesző zöld, napfényben fürdő zöld. Zöld függönyökön és zöld szőnyegeken sétált át, remélve, hogy talál valamit, amit felismer – jackfruitot, sóskaszőlőt vagy papaját –, és amiről tudja, hogy ehető. Úgy hallotta, Panamában bőven terem banán, és felnézett a fák közé, hátha meglát egy fürtöt. Otthon egyszerűbb dolga lett volna. Otthon Ada tudta, mely fák teremnek gyümölcsöt, és mely bokrok hoznak olyan érett bogyókat, hogy a fogaival el tudja roppantani őket. A házuk mögötti telken kukoricát, nyílgyökeret, maniókát és gyógynövényeket termesztettek, és a saját termésüket ették, vagy néha csereberéltek a szomszédokkal. A legjobb üzlet az volt, amikor az anyjuk a kukoricát elcserélte cseresznyére, amelyet Mrs. Callender szedett egy fáról az udvarán – Barbados legédesebb, leglédúsabb cseresznyéje, állította Mrs. Callender, és amikor Ada megette, biztos volt benne, hogy az asszony igazat mond. Csorogni kezdett a nyála, ahogy most a cseresznyére gondolt. Kellett lennie ennivalónak itt, az erdőben, és valószínűleg meg is találta volna, ha elég sokáig keresi; de a gyomra görcsbe rándult, a ruháját, amelyet annyira jó érzés volt viselni, amikor száraz volt, most eláztatta az eső, a csizmáját ismét sár borította, és Ada türelmetlen volt, ami az egyik legrosszabb tulajdonsága az anyja szerint, aki azt mondta, hogy Ada soha nem vár eleget ahhoz, hogy a dolgok megtalálhassák őt.

A város forgalmas volt. Ada átkelt az Empire-t kettéosztó vasúti sínek túlsó oldalára, és végigsétált az amerikai oldal kövezett utcáin, mert úgy gondolta, azon az oldalon nagyobb valószínűséggel láthat állást hirdető táblákat, miközben élelmet keres. Az erkélyekről lógó, szélben csattogó zászlók árulták el neki, hogy kinek az oldalán jár. Még soha nem látta a saját szemével az Egyesült Államok zászlaját, de egy atlaszban már talált róla képet a lányiskolában, ahová ő és Millicent is járt. Ugyanebben az atlaszban, egy túlméretezett füzetben, amelynek lapjait cérna fogta össze, látta először Barbados térképét is. Míg az Egyesült Államok térképe két teljes oldalra terjedt ki, Barbados teljes egészében csak egy bal oldal alsó felét foglalta el. Azelőtt Adának eszébe sem jutott, hogy Barbados kisebb lenne, mint bármely más hely a világon. Ám amint meglátta a képet, önkéntelenül eltűnődött azon, milyen lenne elmenni máshová. Amennyire tudta, a családjában mindenki Barbadoson született, és ott is maradt. Az édesanyja nem sokkal Ada születése után hagyta el a cukornádültetvényt, ahol egész életében élt, és a távozása történetét többször is elmesélte Adának és Millicentnek – mindig büszkén. Ada pedig minden alkalommal ugyanazt gondolta: az anyja bárhová mehetett volna. Amikor otthagyta az ültetvényt, átmehetett volna Barbados másik oldalára, vagy elhajózhatott volna a világ másik felére. De abban a világ minden lehetőségét hordozó pillanatban, a pillanatban, amikor bármi megtörténhetett volna, az anyja csak addig ment, amíg épp Bridgetown hivatalos határain kívülre nem ért, és ott le is huppant. Átlépte a határt, de csak egy lábujjnyival. Az anyja megtartotta szűkösnek a világát, és most, ennyi év múlva nem volt semmije azon a kis világon kívül, Ada tudomása szerint még álmai sem.

A kétszintes épületekkel és üzletekkel szegélyezett utcát hintók, öszvér vontatta szekerek és a szitáló esőben fürgén lépkedő emberek töltötték meg. A nők esernyőt tartottak a fejük fölé, a férfiak kalapot viseltek. Adának egyik sem volt, és bár a haja szokás szerint kontyba volt tűzve, nem vette a fáradságot, hogy megigazítsa, amikor felébredt, és ez a szitáló esővel együtt valószínűleg azt jelenti, gondolta mosolyogva, hogy elég nevetségesen nézhet ki. Gyerekkorában az a fajta volt, akinek mindig koszos a ruhája, varas a könyöke, a haját pedig nem volt hajlandó fésülni, csak ha vasárnap templomba mentek, és még akkor sem azért fésülködött meg, mert azt gondolta, hogy Istennek fontos lenne, hanem azért, mert az anyjának az volt.

Mire Ada elhaladt szép sorjában egy nyomda, egy fodrászüzlet és egy kovácsműhely előtt, elállt az eső. A gyomra korgott. Valahol kellett lennie egy szatócsboltnak, talán a sínek túlsó oldalán. Zsákjával a karjában megállt az utcán, és azon töprengett, hogy vajon vissza kellene-e mennie a túloldalra és ott keresgélnie, amikor egy sikátor bejáratánál álló férfi odafüttyentett neki. Elfordult volna, de a férfi egy fatalicskára mutatott maga mellett, tele gyümölccsel. – Papaya, mango, piña, mamey! – énekelte, miközben Ada felé tartott. Felkapott egy mangót, és a magasba emelte.

Ada olyan éhes volt, hogy a talicska teljes tartalmát fel tudta volna falni, és még a sikátor sötétjében is annyi fénylő héjú, érett gyümölcsöt látott, hogy nyeldesni kezdett.

– Azt mondod, mamej? – kérdezte. – Mamej alma?

A férfi a mangó helyett egy másik, barna héjú gyümölcsöt vett a kezébe, amely az egyik végén elvékonyodott. – Mamey de tierra – mondta.

Egyértelműen úgy nézett ki, mint a mamej alma. Barbadoson ilyenkor még nem érett be, de Ada alig várta a szüretet minden év áprilisában. Az anyjuk sós vízbe áztatta a gyümölcshúst, hogy csökkentse a keserűségét, és Ada meg Millicent vagy egyszerűen megették, vagy az anyjuk lekvárt főzött belőle.

– Mennyi egyért? – kérdezte Ada.

– Quieres?

– Mennyi pénz?

De a férfi csak mosolygott rá.

Ada letette a zsákját a földre, és kitapogatta a magával hozott érméket. Három korona, amelyeket az anyja eldugva tartott. Ada egyszer felfedezte a rejtekhelyet, amikor turkált a holmik között, és később valahányszor megnézte, az érmék érintetlenül ott voltak. Az anyja talán megtakarításként őrizte ezt a pénzt, de Ada azzal a hittel hozta magával, hogy hamarosan mindet visszaviszi, és még többet is. Most elővett egy érmét, és feltartotta, hogy a férfi lássa. Egy korona túl sok volt egyetlen darab gyümölcsért, de abban a pillanatban nem törődött vele. Valamit ennie kellett. Szinte érezte annak a mamej almának az ízét, érezte, ahogy a leve szétömlik a szájpadlásán.

A férfi elvette az érmét, és két ujja közé tartva, ide-oda forgatva megvizsgálta. Elismerően bólintott, a zsebébe csúsztatta az érmét, és Adának nyújtotta a gyümölcsöt.

Ada a körmével azonnal lehámozta a vastag külső és a fehér, szivacsos belső héjat, majd beleharapott a gyümölcshúsba. Olyan puha volt, hogy azt hitte, elsírja magát. A fogával szaggatta a gyümölcsöt, miközben ott állt a sikátor bejáratánál, zsákjával a lábánál, és a férfi nézte őt. Megette az utolsó falatot is, aztán a szájába dugta a magot, és addig szopogatta, amíg az íze el nem fogyott. Akkor kiköpte a földre, és a kézfejével megtörölte a száját.

A talicska mellett álló férfi tágra nyílt szemmel, ámulva meredt rá.

Ada elvigyorodott. – Köszönöm – mondta, miközben lenyúlt, és felvette a zsákját.

Most már jobban érezte magát, hogy volt egy kis étel a gyomrában. Amint teheti, megtalálja a módját, hogy írjon egy levelet, és elküldje haza. Ha az anyja aggódik – és Ada el tudta képzelni, hogy bizony aggódik –, akkor egy levél segíthet megnyugtatni. Ha az anyja dühös rá – és Ada ezt is el tudta képzelni –, nos, az ellen nem sokat tehet.