Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2023 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-067-1

ISBN e-book: 978-3-99146-068-8

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítóképek: Malija, Piolka | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

II. fejezet

Ó, állj meg itt, s gondolj rám, idegen.

Voltam én is, mint te, oly eleven.

S leszel te is halott, mint én vagyok.

Készülj: vár rád a sír s az angyalok.

(Eric Knight)

Ádám

Kényelmesen iszogatta a pezsgőjét, és révetegen nézte a lány barna szemeiben a kifejezéstelen és rideg tekintetét. Megszerezte, erre várt évek óta. Magában annyiszor eljátszadozott ezzel a páratlan alkalommal, most viszont nem tudta, mihez kezdjen vele. Verje kékre-zöldre az árulásáért, vagy vigye egyszerűen haza és tartsa befolyásolva? Egyik sem jó.

Jobb lábával maga elé rántott egy üres széket, feltette rá mindkettőt, és nagyot kortyolt az ízletes italból. Szabina rezzenéstelen arccal és üres tekintettel meredt rá. Szépen lassan megfogant benne egy kegyetlen és gonosz gondolat. Itt helyben leveszi róla a befolyását és elkezdi azt, amit mérgében oly gondosan kitervelt ellene. Meg fogja bánni a napot, amikor vele baszakodott.

Közel hajolt hozzá, és kitartóan meleg, barna szemeibe mélyesztette az ő hideg, mélykék tekintetét. A lány arcára lassan visszaült a tőle megszokott vidám kifejezés, szemei újra emberien csillogtak, testtartása elernyedt. Nagyot nyelt, mert azonnal Ádám gúnyos vigyorával találta szembe magát.

– Szervusz, kis virág.

A lány érezte, hogy valami balul sült el. Körülnézett, de nem látta őt, akivel érkezett, aki megmenthette volna. Akármerre fordította a fejét, mindenhol ellenséges pillantásokat kapott. Jobbján ott ült Damián a két társával, Uriellel és Melchiorral. Előttük foglalt helyet Damián fia, Vivien és Dénár. Kiszolgáltatott helyzetben volt, ezt azonnal felismerte.

Ádám egy pillanatra sem vette le róla a szemét. Itta az italát, és a pohara fölött gyilkos tekintettel méregette. Szabina lassan megemelkedett, szemeivel egérutat keresett.

– Ha egy lépést is teszel, azonnal megöllek.

Ádám nyugodt, halk és kíméletlen hangja megállította. Visszahuppant, reszkető kezeit az asztalra tette.

– Nagyon helyes. Maradj veszteg, mert tényleg pórul jársz.

Szabina megnyalta a száját, szemeivel egyfolytában a termet pásztázta.

– Gábriel hol van?

Ádám halkan elnevette magát.

– Damián hazavágta. Új gazdád van. Teljesítettem a kérésedet.

Örömmel nézte az arcán megjelenő megkönnyebbülését. Könnyes tekintettel temette arcát az egyik kezébe.

– Jézusom! – Keze az arca elől a szája elé csúszott. – Hála istennek!

Ádám megeresztett felé egy félmosolyt.

– Gábriel átadott nekünk. Tisztességes alku volt.

Szabina lehunyta a szemeit, kigördültek a könnyei.

– Akarod tudni, hogy pontosan ki kapott meg téged?

Nem válaszolt, halványan bólintott. Ádám levette lábait a székről, a lehető legközelebb hajolt hozzá.

– Rossz napod van, kincsem. Az enyém vagy.

Szabina azonnal felpattant és menekülőre fogta. Lassú volt. Ádám pillanatok alatt elkapta és visszalökte a helyére. Olyan hangosan landolt a széken, hogy mindenki őket figyelte. Ádám megragadta a haját, rántott a fején párat, és dühösen az arcához hajolt.

– Ha még egyszer megmozdulsz az engedélyem nélkül, úgy helybenhagylak, hogy Dénár két hét alatt nem rak rendbe. Maradj a seggeden, mert ráváglak az asztalra és megmutatom neked, mennyire nem ajánlatos velem szarakodni. – Még közelebb hajolt hozzá, nem hatotta meg a lány összeszorított szeme és remegő teste. – A nézőközönség nálunk roppant hálás.

Elengedte, majd visszaült a helyére. Fogta a poharát, és folytatta a kényelmes iszogatást.

– Tisztázzunk néhány kérdést, mielőtt elbúcsúzunk és hazamegyünk.

Megfogta a telefonját, ami a remegő kezei előtt feküdt az asztalon, és nyugodtan nézegetni kezdte.

– Nincs telefon, nincs számítógép, nincs kommunikáció. Senkivel nem tarthatod a kapcsolatot, főképp nem a társaimmal és a párjaikkal. Sehova nem mehetsz nélkülem, semmit nem tehetsz egyedül. Nincs szívélyes társalgás, nincs csevegés, de ha kérdezlek, válaszolsz. Nem tűröm a hisztit, a kirohanásokat, sem a rengeteg sírást. Nyugton maradsz és halkan veszed a levegőt, akkor talán nem lesz köztünk súrlódás.

Látszott a lányon, hogy elfutja a méreg.

– Szarni szarhatok? Vagy ahhoz is kell a felügyeleted?

Ádám kikapcsolta a készüléket és fenyegetően ránézett.

– Látom, nem nagyon akarod megérteni, hogy mekkora slamasztikában vagy.

Zsebre vágta a telefont és mellé ült. Hanyag mozdulattal megfogta a nyakát hátulról, közel rántotta magához a fejét, hogy a fülébe suttogjon:

– Az a baj, kincsem, hogy a hőn szeretett barátod lemondott rólad. Sokat forogtál a köreinkben, mégsem vagy tisztában a törvényeinkkel. Nem ajánlatos egy angyal szolgálatába állnia egy embernek, mert azonnal tulajdon lesz. Ez a jog, akár egy autónál, átruházható, amit egy kicsi bélyeg szentesít. Ez megköti az előző tulajdonost és a portékáját. Tehát. Te tulajdon vagy, amit én kaparintottam meg. Nagyon vártam ezt a napot, ahogyan sok társam is, akik mind itt ülnek az asztalnál. A legtöbbjük azonnal megölne téged, de én ennél kegyesebb vagyok. Hazaviszlek, és meglátom, mihez kezdek veled. – Ujjaival most nagyot szorított, amire a lány halkan elsírta magát.

– Rohadtul kibasztál velem, Szabina. Kegyetlenül kibabráltál Damiánnal és Viviennel. Semmi jóban ne reménykedj. Nálam meg fogod tanulni, hol van a helyed.

Felállt, a nyakát nem engedte el. Damiánék elé vezette, és kedvesen lemosolygott Vivienre.

– Ha megkérlek rá, szedsz össze neki némi ruhaneműt? Ez a gönc mindenre jó, csak arra nem, hogy hordják.

Vivien komolyan a lányra nézett, aki kerülte a tekintetét.

– Persze. Damián még az éjjel elviszi nektek.

Ádám bólintott.

– Köszönöm, Vivien. Damián, akkor nemsokára találkozunk.

Mindenkinek intett, és távozott a lánnyal együtt. Belökte az autójába, és mielőtt indított volna, hangosan ráripakodott:

– Kösd be magad!

Szabina engedelmeskedett, ő pedig indított. Az út hosszú volt, egyetlen szó nélkül tették meg. Szabina ellazult és mélyen elaludt, ő pedig kényelmesen vezetett és néha az ellazult, nyugodtan szendergő lányra nézett. Kár – gondolta. Megvonta a vállát, és többet nem foglalkozott vele.

Begurult a garázsba, és leengedte a nagy ajtót. Ahogy egyre lejjebb ereszkedett, úgy kezdtek el világítani a lámpák. Kiszállt, a másik oldalhoz sétált és kinyitotta az ajtót. A lány oldalra fordított fejjel aludt, fogta a biztonsági öv. Leguggolt, kicsit behajolt, hogy kioldja. Szabina mocorogni kezdett, fejét a vállának nyomta és halkan felnyögött. Odanézett és látta a hatalmas kék foltokat a nyakán, amiket az ő kezének a szorítása okozott. Kioldotta az övet és kicsit elhúzódott, hogy jobban lássa. Mutató- és középső ujjával lágyan végig simította a foltokat, amik a tarkójától egészen az álláig húzódtak. Csúnyán nézett ki. Finoman megfogta a fejét és lágyan megmozgatta jobbra és balra, közben ujjaival fogta a gerincét, hogy ott történt-e sérülés. Megint felnyögött, mert fájt a mozdulat. Szerencsére semmi komoly, csak felületi véraláfutások, azokat meg majd a szervezete meggyógyítja.

Szabina nem ébredt fel, ő megfogta a vállait, hogy arrább tolja magától, de a feje egészen a nyakáig csúszott, ajkai megérintették a bőrét. Lehunyta a szemeit, mert ez az érintés megrázta. Hiszen ez az, amiről két éve fantáziált, erre vágyott a legjobban! Azóta, hogy kapott tőle egy hamis ígéretet, majd elárulta őt is és Vivient is, hogy Gábriel megkaparintsa a kislányt. El kellett volna, hogy fussa a méreg, ehelyett kezével megfogta az arcát, hüvelyujjával megsimította az ajkait. Ettől Szabina elmosolyodott, és közelebb húzódott hozzá.

– Ádám? – Halkan suttogott. Azt hitte, felébredt, de még mindig egyenletesen szuszogott. – Te vagy az?

Egy pillanatra összeszorította a szemeit, majd határozottan megfogta a vállait és tolt rajta egyet. A lány felébredt, kinyitotta a szemeit és még hátrébb húzódott tőle. Értetlenül nézett rá; hirtelen nem tudta, hol van.

– Megérkeztünk, szállj k!

Keményen ráparancsolt. Felállt és megvárta, hogy nehezen kitápászkodjon az anyósülésről. Amíg bevágta az ajtót, ő levette a cipőit és várta, hogy elinduljanak. Ádám öles léptekkel besétált a lakásba, ahova engedelmesen követte. Az ajtótól azonban nem mozdult. Nekitámasztotta magát, és figyelte a férfi minden mozdulatát. Az tudta, hogy mire készül, ezért mosolyogva közelebb lépett hozzá, közel hajolt az arcához, bal kezével megfogta a derekát, jobb kezével viszont fogta a kulcsot, elfordította és kivette a zárból. Elrugaszkodott, halkan felnevetett, és feldobta a kulcsot a magasba, hogy elkapja.

– Ne merj meglépni! Nem szeretném kitekerni a nyakad.

– Nem akartam meglépni. Nem vagyok ostoba.

Ádám kioldotta az ingének a gallérját és mérgesen ránézett.

– Nem vagyok hülye. Te viszont ostoba vagy, csak remekül tagadod.

Komótosan vetkőzni kezdett és bement a nappaliba, ami a bejáratnak a baloldalán volt. Szabina, ameddig tudta, követte a tekintetével. Megkönnyebbülten az ajtónak dőlt, és felsóhajtott. Ezt most megúszta.

Felkapcsolta a lámpát, ledobta a nadrágot és a zakót az egyik fotel háttámlájára és elvágta magát a kanapén. Kíváncsi volt, meddig fog ott szobrozni az ajtónak támaszkodva. Türelmetlenül az órájára nézett. Hajnali két óra. Meg kell várnia, hogy Damián meghozza a neki szánt holmikat, addig nem foghat hozzá a csetepatéhoz. Vivien megkérte, hogy ne bántsa; nem akarta, hogy elmondja neki, mennyire gonoszul bánik vele. Na, nem azért, mert tartott a véleményétől, hanem azért, mert kijelölhetett neki egy másik társat, azt azonban nem akarta. Jól meglesznek a lánnyal ketten, nem kell a nyakára másik kolonc.

Lecsukta a szemeit, de minden idegszálával az ajtónál szobrozó lányra figyelt. Máshol nem tud meglépni, csak a nappali nagy, kétszárnyú ajtaján keresztül. Oda csak nem merészkedik. Igaza volt. Megérezte, hogy a testvére közeledik, ezért kinyitotta a szemét, majd szólt neki, hogy a nappaliban van.

Felnézett, s legnagyobb sajnálatára látta, hogy nem egyedül érkezett: Vivien is vele tartott. A nő köntösben és szobapapucsban sétált mellé, és nevetve lenézett rá.

– Pakoltam pár fontos holmit neki, de kelleni fognak még dolgok. Van hálóing, köntös, pár póló és könnyű nadrág.

– Ennyi mindent nem kellett volna. Elég, ha váltani tud, nem kell elhalmozni.

Damián öntött magának egy italt és fáradtan eldőlt az egyik nagy, kényelmes fotelben.

– Miért áll ott, mint egy sóbálvány?

– Nem tudom, szerintem kényelmes neki támasztani a bejáratot.

Összenéztek, tekintetük tele volt gonoszsággal amit Vivien is látott. Nagyot sóhajtva elindult hozzá, de Ádám halk, kemény hangja megállította.

– Szépen megkérlek, Vivien, ne! Hagyd ott, és ne szólj hozzá!

Vivien megtorpant, és kérdőn felé fordult. Látszott rajta, mennyire nem tetszik neki a lány felé tanúsított viselkedése.

– Miért? Csak ezeket szerettem volna neki odaadni.

– Ne tedd! – Lustán felült, és kényelmesen nekitámasztotta a hátát az ágy puha támlájának. – Nem érdemli meg, hogy hozzá szólj. Majd én odaadom neki.

Felállt, elvette tőle a táskát, és hellyel kínálta a másik fotelben.

– Kérsz valamit inni?

– Egy üdítő jólesne, köszönöm.

Ádám távozott, és egyenesen a megrettent lány felé dobta a táskát.

– Nesze, öltözz át! Ott melletted van egy kisszoba. Aztán gyere ki, mert Vivien szomjas. A hűtőben találsz üdítőt, mind hármunknak hozzál, neki egy poharat is.

Meg sem várta a válaszát. Ahogy indult, még a válla fölött ráförmedt:

– Kapsz egy percet. Ha megváratod, felnyársallak.

Szabina gyorsan eltűnt a táskával az adott szobában. Ádám visszament, és ledobta magát az ágyra. Magában már nagyon jól mulatott. Isteni lesz így az élet.

– Rabszolgaként akarod tartani?

Vivien korholó hangja nem tetszett neki, de nem válaszolhatott durván. Megillette a kötelező tisztelet, amit be kellett tartania.

– Még nem tudom, mihez kezdek vele.

– Ne tedd ezt, Ádám! Nagyon fiatal. Őt is irányították.

Ádám hideg tekintetével a nő arcára nézett.

– Ne szólj ebbe bele, légy szíves. A lány az enyém, ideje, hogy megtanulja, hol van a helye.

– Mégis mit akarsz tőle?

Mosolygott, gonosz tekintete találkozott a testvére szintén sokat sejtető szemeivel.

– Sok mindenre lehet használni egy ilyen lányt, Vivien. Ha teszi rendesen a dolgát, nem fog bántódása esni.

Vivien idegesen felszisszent. Bántotta Damián hozzáállása a dologhoz. Nem ezt várta tőlük. Értetlenül nézett hol egyikre, hol a másikra. Eddig ezt az arcukat nem látta.

– Mondjátok, mégis milyen angyalok vagytok ti? Azért vagytok itt, hogy szegregáljátok azokat, akik kemény bűnöket követnek el. Ez a lány nem bűnös, kedves és rendkívül kiszolgáltatott. Nem érdemli meg ezt a bánásmódot.

Damián tekintete most ugyanolyan hidegen villant meg, mint a testvéréé.

– Kicsim. Szabina minden, csak nem ártatlan. Ádámnak, ha büntetni akarja, joga van hozzá, hiszen a tulajdona lett.

– Mi az, hogy „tulajdon”? Egy ember? Ő érző lény, törékeny, és fájdalmasan megszenvedte már az eddigi életét.

Ádám gúnyos és lenéző hangja félbeszakította:

– Megszakad érte a szívem. Túl naiv vagy, Vivien.

– Ti meg túl kegyetlenek. – Egyenesen Ádám szemeibe nézett. – Ha te megalázod és folyton bántod, semmi nem marad, ami miatt érdemes lesz küzdenie. Nem félsz, hogy elmenekül majd mellőled?

– Tudja, hogy nem lépheti át a küszöbömet az engedélyem nélkül. Nincs benne annyi mersz, hogy megpattanjon.

Vivien elborzadva figyelte az arcát, mert ahogy beszélt, semmi részvét nem volt benne.

– Megszökni nemcsak a küszöbödön keresztül lehet. Vannak eszközök, amikkel eldobhat magától mindent.

Ádám ezt azonnal megértette, ezért felkapta a fejét és az ajtó felé pillantott. Ezt nem tartotta elképzelhetőnek. Ahhoz nagyon nagy akarat és elkeseredettség kell – a lányból mind a kettő hiányzott. Legalábbis szerinte. Nem lehet annyira ostoba és erős, hogy meglépje.

Szabina belépett a nagy pólóban és kényelmes hosszúnadrágban. A haját még nem bontotta ki. Kezében ott volt a három üdítő és a tiszta pohár. Letette őket az asztalra és Ádámra nézett, aki felvonta a szemöldökét és a pohárra pillantott. Ő értette, miért, ezért kibontotta az egyik üdítőt, teletöltötte vele a poharat és barátságosan a nőnek nyújtotta. Vivien rámosolygott.

– Köszönöm szépen.

Szabina rámosolygott. Ekkor megcsörrent egy telefon. Ádám nadrágjának zsebében zenélt egyre hangosabban. Felállt, lendületesen lekapta a fotelről és megkereste a készüléket. Nézte a kijelzőjét, és felvette.

– Igen?

Elvette a fülétől, kihangosította, és letette az asztalra.

– Szabina ott van?

Durván félresöpörte a tanácstalan lányt az útból, és leült az ágyra.

– Igen, Gábriel, itt van.

– Beszélhetek vele?

– Nem. Mit akarsz?

– Csak szeretném tudni, hogy jól van-e.

– Semmi baja. Van még valami?

– Csak beszélni szeretnék vele.

Szabina nyitotta a száját, de a férfi tekintette belefojtotta a szót.

– Nem beszélsz vele. Mától nem képezi a tulajdonodat. Szállj le róla!

– Ha egy ujjal is hozzáérsz, Ádám…

– Márpedig hozzá fogok, ebbe te már nem szólhatsz bele. Vegyél búcsút az ölebedtől.

– Szabina, ha ott vagy, ne aggódj. Hamarosan megint az enyém leszel.

Szabina megremegett, és picit hátrált a készüléktől. Ez Vivien figyelmét nem kerülte el, azok ketten pedig nem vették észre.

– Nem lesz a tiéd. Ennyi, amit akartál?

– Legalább a hangját hadd halljam!

– Nem. Szia, Gábriel.

Felkapta a készüléket, a lányra nézett, és lazán, egy kézzel összeroppantotta és ledobta elé a padlóra.

– Ennyit a kellemes csevegésről. Szedd össze, és tűnj innen!

Szabina leguggolt, és összeszedte a darabokra szakadt telefont. Kivitte a konyhába, kiszedte belőle a SIM-kártyát és elégedetten nézte, hogy az nem sérült meg. A markába zárta, és a darabokat a szemetesbe dobta. Gyorsan eltűnt a szobában.

Damián megitta az italát és kinyitotta a neki odakészített üdítőt.

– Gábriel tényleg hülyének néz minket. Azt hitte, hogy nála hagyod a telefont?

– Nem gondolkodik. A telefon-kérdés már meg van oldva.

– Áruld el, miért kell úgy bánnod vele, mint egy kutyával? Fél Gábrieltől, tisztán látszik rajta. Ha figyelnétek egy kicsit, ti is látnátok, hogy megkönnyebbült, hogy nincs a közelében.

Ádám elnevette magát.

– Persze, Vivien. Én meg még mindig hiszek a Télapóban. Szabina a szajhája volt. Ne higgy neki. Ő volt, aki beárult minket, és ő tehet arról, hogy Dalmát elcsípte a reptéren.

– Szerintem nem ő volt. Rettegett már akkor is tőle. Biztos, hogy Szabina ártatlan.

– Vivien. – Damián hangja kedves volt, de egy kicsit rendreutasító. – Hagyd ezt a témát! Ádám megszerezte, úgy bánik vele, ahogy akar. Senki nem szólhat bele, még te sem.

Vivien mérgesen letette a poharát és felállt.

– A lány szenved. Csak a hülye nem látja. Ti pedig kiélitek magatokat a gyötrődésén. Aljasak vagytok.

Ádám felnézett rá; most a tekintete egyáltalán nem volt olyan kedves, mint amikor a szobába lépett, hogy segítsen rajta.

– Fejezd be, Vivien! Szabina egy álnok, hazug ribanc. Senki nem segíthet rajta. Megfizet mindenért, amit ellenünk elkövetett. Ha nem tetszik, akkor csak azt tudom javasolni, hogy otthon kényelmesebb és barátságosabb.

Nem dobhatta ki, nem küldhette el még kedvesen sem. A törvényeik erősek voltak – erősebbek, mint ők maguk. Vivien kicsit messzire ment azzal, hogy a magánéletébe akart belekotyogni. Ezt még Damiántól sem tűrte el.

Vivien leült és a párjára nézett, de ő csak megvonta a vállát. Ő sem tehetett semmit. Ez Ádám otthona, itt ők csak vendégek, a magánélete szent és sérthetetlen. Együttérzőn ránézett.

– Ülj le, kicsim! Érte nem tehetsz semmit. Az ő dolga.

Idegesen lehuppant a helyére, és ivott egy korty üdítőt.

– Miféle törvényeitek vannak? Hogy kerülhet tulajdonba egy ember? Szörnyetegek vagytok!

Ádám felállt, és mérgesen a nőre meredt.

– Öldöklő Angyalok, Vivien. Mentjük a seggüket a rengeteg mocsoktól, amit ők hordanak a saját picsájuk alá. Egy ember csak akkor kerülhet tulajdonba, ha olyan vörösbe hajló a fénye, mint a lányé. Sok aljasságot elkövetett már. Ő sem szereti az ilyen ócska kurvákat, mint Szabina.

– Majdnem két évig éltem vele szorosan összezárva. – Felállt, és mérgesen állta a tekintetét. – Soha egyetlen férfit vagy fiatal srácot nem láttam a közelében. Gábriel sem ért hozzá. Folyton arról beszélt, hogy egyszer talán neki is jut valaki, akit szerethet. Egy boldog lány nem így beszél.

Damián felállt, mert látta a testvérén, hogy most már nagyon bosszantja Vivien tapintatlansága. Semmi joga nem volt így beszélni vele a saját otthonában. Letette az üres üveget, és megfogta a nő remegő kezét.

– Gyere, kicsim, menjünk!

Vivien azonban nem engedett a gyengéd erőszaknak. Továbbra is úgy állt a másik előtt, hogy felszegte a fejét.

– Most mondom neked, Ádám: ő még szinte gyerek. Nem szeretnék látni több olyan borzasztó foltot a testén. Mert ha igen, kapsz egy társat, aki figyelni fog téged.

Ádám elfehéredett. Viviennek ehhez joga volt. A dorgáláshoz is, de nem a lakásában.

– Azt csinálsz, amit akarsz. A lány akkor is az enyém, és megkapja, ami megilleti.

Damián, mielőtt elmérgesedett volna a helyzet, egyszerűen felkapta, és amilyen gyorsan csak lehetett, távozott vele. Ádám még percekig némán állt egyhelyben.

Nem tudott naprendre térni a viselkedésén. Hogy lehet, hogy a lány rettenetesen becsapta, megfigyelte minden lépését, manipulálta az életét és kiszolgáltatta Gábrielnek a gyerekével együtt, ennek ellenére védelmébe veszi? Viviennek elment az esze? Végre elnyerheti a méltó büntetését, erre be akar neki kavarni. Ezt nem fogja hagyni. Figyelmeztetni fogja Damiánt, hogy fogja vissza, mert akármi is történt köztük, a dolgaiba nem fogja hagyni beleszólni.

Dühösen bevágtatott a fürdőszobába, de előtte beszólt a lánynak, hogy tegye rendbe a nappalit, majd bevágta az ajtót. Alaposan lezuhanyozott, megtörülközött, és egy tisztát a fejére tett, majd a szobájába sietett. Törölte a haját, és leült az ágy szélére.

Még mindig mérges volt a kialakult helyzet miatt. Vivien nagyon naiv. Szabina rettenetesen kártékony tud lenni, hiszen ő már csak tudja. Nagyon csúnyát átvágta őt a palánkon, neki is sokat ártott. Nincs az az isten, hogy elálljon a terveitől.

Körülnézett a szobában, kereste a zakóját, amiben a telefonja volt. Akkor jutott eszébe, hogy a nappaliban hagyta. Felállt, ledobta a törülközőt az ágy végébe, és ahogy volt, odament, hogy kivegye a zsebéből a készüléket. Gyorsan átnézte, nem vette észre, hogy Szabina a háta mögött hátrálva akart távozni. Gyorsan hátat fordított neki, és sietősen lépkedett kifelé. Kemény hangjára megtorpant, de nem fordult meg.

– Mit akarsz?

– Csak a ruháidat szerettem volna elrakni. Majd később visszajövök értük.

– Mi a francért? Szedd össze és vidd a hálószobába. A konyha mellett jobbra, majd balra.

Szabina nem mozdult. Háttal állt neki.

– Ádám.

– Mondd.

– Nem árultalak el téged. Ezt számtalan üzenetben megírtam neked. Miért nem hiszel nekem?

Kezében a telefonnal felé fordult, mérges volt rá.

– Hátat fordítva bizonygatod, hogy nem basztál át? Elég érdekes.

Szabina lehorgasztotta a fejét és megmarkolta az ajtófélfát.

– Semmi nincs rajtad. – Megtörölte nedves tenyerét a pólójába. – Soha nem árultalak volna el téged. Valaki más volt, aki tudomást szerzett arról, amit terveztünk.

– Aha. És honnan?

– Nem tudom. Talán valaki kihallgatott téged vagy engem. Kérlek, hidd el, egy pillanatra sem fordult meg bennem, hogy elmondjam neki.

– Azt akarod, hogy higgyek neked, de arra képtelen vagy, hogy a szemembe nézz? Minek fárasztasz itt engem a hazugságaiddal?

– Mondtam, hogy semmi nincs rajtad. Egyébként nem hazudok.

– Jaj, ne már. Az alatt a három hét alatt egyszer se zavart, ha így láttál. Mi a picsának játszod itt a szende szüzet? Mindketten tudjuk, hogy nem vagy az.

– Rendben van, sértegess csak. Én akkor is csak azt tudom mondani, hogy végig hűséges voltam hozzád és nem árultalak el téged.

– A sértegetés túl kevés ahhoz képest, amit ellened terveztem. Örülj, ha csak ennyit kapsz.

Szabina megfordult, de nem nézett rá. Megfogta a zakóját.

– Végül is igazad van. Nem is értem, miért fárasztom itt magam azzal, hogy elmondjam neked az igazat. Köpök arra, hogy mit gondolsz.

Szabina gyorsan összeszedte a holmiját és elsietett velük. Ő fogta a telefont és utánasietett. Épp a szekrényajtót csukta be. Nem nézett rá, el akart sietni mellette, de megfogta a csuklóját és visszarántotta. Becsukta az ajtót, és nekiszorította a szekrény oldalának.

– Még te vagy felháborodva? Ígértél nekem valamit, amit nem tartottál be, és neked áll feljebb?

– Te nem tartottad az ígéretedet. Otthagytál neki. Nem én hazudtam, hanem te.

Ádám megfogta a nyakát és nekinyomta a szekrénynek. Szabina becsukta a szemét, mert komolyan azt hitte, hogy megfojtja.

– Nekem nem szokásom hazudni. Vedd tudomásul! Ne magadból indulj k!

– Soha nem hazudtam neked. Te vágtál át engem. Miután megkaptam tőle a büntetésemet, kaptam egy üzenetet, hogy te mondtál el neki mindent.

Keze egyre jobban szorította a nyakát.

– Na, ne röhögtess!

– Itt van a SIM-kártyám. Csak szeretném megmutatni.

– Nem érdekelnek a hazugságaid. Mi lenne, ha befognád a szádat?

Szabina lecsukta a szemeit, mert egyre jobban belefojtotta a szuszt.

– Nem hazudok. Mit veszíthetsz, mondd? Csak nézd meg! – Két kezével megfogta a csuklóját, mert alig kapott levegőt. – Kérlek! Én nem ártottam neked. Nem tudtam volna, most sem tudnék.

Ádám elengedte. Dühös volt, közel hajolt az arcához, halkan beszélt, szinte sziszegett.

– Leszarom a kártyádat.

– Itt van a zsebemben. – Óvatosan érte nyúlt, és felmutatta neki. Ádám hol a kártyát nézte, hol a lány szemeit. – Nem hazudok. Minden bizonyítékom rajta van, nem árultalak el. Őket sem.

Egyre jobban nekinyomta a testét, közelebb hajolt hozzá, hogy érezze az illatát, amitől, mint mindig, most is megszédült.

– Kérlek! Ne így! – Megemelte a kezét és lágyan megsimította az arcát, szemei tele voltak könyörgéssel. – Akárkitől elviselem, de tőled nem.

Ádám megfogta a csuklóját, és a feje mellett nekinyomta a szekrénynek.

– El fogod viselni, mert az enyém vagy. Hogy mi lesz a végkimenetele, csak rajtad múlik.

Szája súrolta a száját, Szabina nem fordította el a fejét. Nézett fel rá a nagy szemeivel és várt, nem mert ellenkezni. Ismerte őket.

Az ágyra dobta a készüléket, egyik karját a lány dereka köré fonta, a másikkal megtámasztotta magát a feje mellett. Lehajolt, és szenvedélyesen csókolni kezdte az ajkait. Nem kellett sokáig várnia: Szabina a nyaka köré fonta a karjait és élvezettel viszonozta, közben enyhén felsóhajtott. Szabad kezével megtámasztotta a tarkóját, lassan az ágy felé kormányozta. Finoman hanyatt döntötte, közben megszabadította minden holmijától, hogy végre megint láthassa, ami az emlékezetében oly elevenen élt. Élvezettel nézte a testét, ahogy a combjai közé hajolt. Szája az ajkaira tapadt, egyik kezével megtámaszkodott, másikkal lágyan fogta a csodás mellét, majd keze lecsúszott a fenekére, amit kissé megemelt és lassan a testébe hatolt. Szabina megremegett, kezeivel a hajába markolt és halkan felkiáltott. Mozgása egyre gyorsabb lett, szája folyamatosan csókolta, egyre vadabbul szorongatva a fenekét.

Szabina teste gyorsan megfeszült, hangosan felkiáltott és erősen megremegett. Ettől ő azonnal felnyögött, és pár mozdulat után mozdulatlanná dermedt. Nagyokat nyelve támasztotta magát, amíg a remegése csitult, majd legördült a lány testéről. Igyekezett lassítani a légzését, majd amikor meg tudott szólalni, oldalra fordította a fejét és eléggé barátságtalanul ráripakodott:

– Menj a szobádba, Szabina, és vidd magaddal a holmidat is. Most nem tudok a hazug szemeidbe nézni.

Szabina megalázottan oldalra fordult, hogy ne lássa az arcát, remegve összeszedte a cuccait és halkan távozott. Ádám sokáig feküdt hanyatt, a mennyezetet bámulva. Átkozott jó volt vele. Nem akarta, hogy lássa, mennyire nagy hatással van rá.

Hiába bántódott meg. Ha azt hitte, hogy csak azért zsarolta ki, hogy elmosogasson néhány poharat és rendet rakjon, átkozottul tévedett. A kislányos álmokat mellette jobb, ha elkerüli, ugyanis ő nem arról híres, hogy egy ilyen könnyen megszerzett előnyt kihasználatlanul hagy. Minden Öldöklő az ilyen alkalmakért imádkozik magában. Neki megadatott, és nem fogja elpazarolni egy kis házimunkára. Az nem az ő stílusa. És ezzel jobb lesz, ha Vivien is megbarátkozik, amilyen hamar csak lehet.

Valami nem tetszett neki. Miért könyörgött annyira? Hiszen tisztában volt azzal, hogy miért van itt. Talán igazat mondott – a szemeiben mintha ezt látta volna. Ha tényleg nem árulta el, akkor ezzel, amit itt művelt vele, mindent elrontott. Félni fog tőle, el fogja utasítani, ami durva erőszakhoz fog vezetni. Alávaló volt, sőt, a legtöbb esetben kegyetlen, de vele ez nagyon nehezen ment.

Csak ne kellene belenéznie a nagy barna szemeibe, csak ne lenne annyira szép és csodás a teste! Mindegy. Holnap reggel kifaggatja. Ha akkor sem hazudik, megnézi a kártyáját. Ha igazat mondott, akkor van még a számukra remény, mert őszintén akarta őt. Nem sírással akarta megtölteni az életét, ahhoz a lány sokkal többet jelentett neki – többet, mint szerette volna.

Reggel jó hangulatban ébredt. Első útja a kisszoba felé vezette. Halkan benyitott és az ágyhoz sétált. Ránézett az órájára, reggel hét óra volt. December eleji ködös reggel. Ilyenkor élvezte az életet a legjobban. Szerette ezt az időt, mert híven tükrözte az ő hangulatát, az ő kedélyét.

Letérdelt az ágy mellé, és nézte az alvó lányt. Gondnak, szomorúságnak semmi nyoma nem volt az arcán. Szemei alatt ott voltak a halvány, kedves kis szeplők, amik fölött nagy árnyékot vetettek a dús és hosszú szempillák. Piros ajkai résnyire nyitva voltak. Hason aludt, a takaró csak derékig takarta. Megfogta a takarót és lassan lehúzta róla, hogy lássa az alatta meglapuló, formás testét. Hosszú haja egészen a combjáig rásimult, takarva a hátát, a vállait. Keze az arca előtt, amin szintén rajta pihent egy-két hajtincs, ugyanúgy, mint a fél arcán.

Álomszép volt. Önkéntelenül megemelte a kezét, ujjaival félresimította arcából a rakoncátlan tincseket és óvatosan hátrasimította, végigvándorolt a gerincén, egészen a fenekéig. Ettől a kedves mozdulattól Szabina elmosolyodott, ahogy az autóban. Megmozdult és hanyatt fordult.

Hiba volt bemennie hozzá. Ha ilyennek látja, hogyan fogja tovább büntetni az árulásáért? Ahogy megfordult, csodaszép, telt mellei fedetlenül a szemei elé tárultak. Ujjaival lágyan megérintette és végigsimította mindkettőt, majd egyre lejjebb vándorolva, a köldökéig. Akkor vette észre a mély sebhelyeket, amiket az ő ujjai okoztak, mikor Damián üldözőbe vette és elkapta. Ott volt mind az öt. Komolyan megsebezte, lehetett látni, hogy nehezen gyógyultak, mert némelyik körül nagyobb volt az elhalt felület. Tenyerét rájuk helyezte, és becsukott szemekkel, alaposan koncentrálva eltüntette őket. Nyomott a helyükre egy lágy csókot, de nem emelte fel a fejét. Ajkaival egyre feljebb vándorolt, egészen a melléig. Szája rátapadt, szenvedélyesen csókolta.

A lány ujjai megérintették az arcát és a hajába csúsztak, hogy lágyan odanyomja a fejét. Kezével megszorította a derekát, rántott rajta maga felé egyet, felemelte a fejét, hogy szája megkeresse az ajkait. Kapkodta a levegőt, érezte a lány kezeit a fején és a mellkasán, ahogy lassan fölé ereszkedett. Szabina markolta a haját, másik kezével lágyan simogatta az arcát, kicsit megemelve a fejét viszonozta a csókját. Egyik keze a derekát ölelte, másikkal tartotta a tarkóját. Remegve, sóhajtva fogadta őt a testébe, ő pedig megrészegülve merült el benne, a vele átérzett szenvedélyes együttlétbe, hogy hallhassa a halk sikolyait, amelyektől ő is felkiáltott, hogy remegve, elernyedve ráboruljon.

Feje a mellei közt pihent, kezei simogatták a hátát, fekete haját, amitől lehunyt szemekkel élvezve szorította magához. Kicsit lazítani akart az ölelésén. A lány kezei még jobban szorították, és halkan felsóhajtott.

– Kérlek, ne hagyj most magamra! Ne menj még el!

Nyelt egy nagyot… nem is tudta volna magára hagyni. Eddig tartott a szigorú magatartása. Túl jó volt megérinteni, túl jó volt érezni az illatát, bőrének bársonyos puhaságát.

– Nem megyek el. Csak nem akartalak agyonnyomni.

Karjaival még szorosabban ölelte magához.

– Nem baj, ha agyonnyomsz, csak maradj velem. Olyan jó, hogy itt lehetek veled!

Hangosan felsóhajtott, szorosan tartva a testét, hogy még véletlenül se szakadjon el tőle, oldalra lendült és hanyatt feküdt. Hagyta, hogy a vállára tegye a fejét, és ölelve őt szorosan hozzábújjon. Magukra rántotta a takarót, és élvezte a meghitt alkalmat.

– Miért árultál el neki, Szabina? Hogy tehetted ezt velük és velem?

– Nem én voltam. Sokszor próbáltam neked elmagyarázni. Miért nem hiszed el?

– Sajnálom de ezt nem tudom benyelni tőled.

– Hidd már el! – Egyre kétségbeesettebben ölelte, hangja megremegett. – Én is meg lettem érte büntetve. Annyira összevert, hogy meghaltam. A halál volt a fizetségem a nektek való segítségemért.

Ádám keze megállt, ami addig a vállát simogatta.

– Hogy mi?

– Igen. – Halkan elsírta magát. – Nem tudom, ki tette, de elárulta neki, hogy veled akartam jönni, és hogy hova mentek Vivienék. Pont a ruháimat pakoltam sietve, amikor elkapott. Nekem esett, mindenemet összetörte, majd amikor a földre estem… én csak arra emlékszem, hogy rám tapos, többször egymás után.

Lehunyta a szemeit. Gábriel, a rohadék!

– Lassan ölt meg. Minden bordámat, minden végtagomat széttörte, majd hagyott a saját vérembe fulladni. Visszahozott, de a sebeimet, a sérüléseimet meghagyta három hétig, hogy emlékezzek arra, amit ellene tettem. Keményen megfenyegetett, hogy megöl valakit, aki nekem nagyon sokat jelentett, ha nem maradok mellette. Amikor a testem kezdett deformálódni a rosszul összeforrt csontok miatt, akkor tett rendbe.

– Miért nem szóltál valahogy? Elhoztalak volna onnan.

– Akkor megölte volna Dalmát. Ő nem volt neki fontos. Nem hagyhattam meghalni a kislányt. Vivien beleőrült volna. És ti? Mit szóltatok volna, ha az önös érdekeim miatt hagyom a gyereket meghalni? Inkább maradtam, de mindent megtettem, hogy Viviennek könnyebb legyen. Én segítettem neki – akkor már sokkal óvatosabban – hazajutni karácsonykor, amikor meghalt Rebeka.

Felemelte a fejét és a szemébe nézett.

– Tényleg te ölted meg?

Megfogta a nyakát, és óvatosan visszanyomta a vállára a fejét.

– Igen. Muszáj volt, mert túl nagy lett a szája. Romba döntött mindent. Annyira megbántotta Vivient, hogy megint elhagyta őt. Azt hittem, kitaposom a beleit.

Átölelte a vállát, hanyatt fektette és fölé hajolt. Ujjaival letörölte a könnyeit.

– Megijedtem, Szabina, hogy többé nem látlak. Azt vártam, hogy hazatérjen hozzá, és te megint a közelemben legyél. – Remegő ujjaival megérintette az ajkait. – De te nem jöttél. Kezdtelek meggyűlölni. Aztán elkapott Damián, és ha ő nincs ott, én tényleg megöllek.

– Zsarolt. Nem jöhettem.

Ádám mélyen a szemeibe nézett: most valóban látni akarta, hogy mennyire őszinte. Nem viselt volna el tőle egy újabb hazugságot. Ez, amit itt az előbb átélt vele, fontos volt a számára, többet jelentett, mint a tegnap éjjeli. Nem volt benne harag, semmi büntetés, önfeledt és kölcsönös volt, mint akkor, a kis házban. Látta az igazságot, ettől megkönnyebbült. Újra meg akarta csókolni, de akkor megint nem jutnak el az igazságig, a válaszokig, amik tisztázására most jött el az idő. Óvatosan, hogy ne roppantsa meg sehol, felkelt és az ajtóhoz sétált.

– Mutasd a kártyát! Ha igazat mondtál, akkor át kell gondolnom pár dolgot.

Szabina boldogan felkelt, majd visszatért a kis kártyával. Addig Ádám ment a telefonjáért, majd a válla fölött hátraszólt neki.

– Gyere, Szabina, nálam van a telefon.

A lány szaladt utána. Leült az ágy szélére, fogta a készüléket és gyorsan szétkapta.

– Van valami, amit szeretnél elhozni tőle?

– Semmim nincs. A telefonom volt az összes vagyonom.

A lány reménykedve nézte, amit csinál, mellé térdelt. Megfogta a kezét, bepuszilt a tenyerébe és beletette a SIM-kártyát.

– Minden bizonyítékom ezen van. De a kék mappát ne nyisd meg. Azok mind Viviené. Csak rá tartoznak.

Ádám bólintott, komoly volt. Egyre jobban érezte, hogy igazat mond. Ha valóban így van, sokat dolgozhat azon, hogy megint közel kerülhessen hozzá, mert ez volt a szándéka. Hagyta, hogy a készülék betöltsön, beütötte a kódokat, és a lány kezébe adta.

– Csak a lényeget, Szabina. Most már nagyon kíváncsi vagyok.

A lány bólintott. Ott térdelt mellette, ajkai mosolyra húzódtak, mert megtalált mindent rajta. Orra alá tartotta a készüléket és ott állt feketén-fehéren, hogy tényleg kapott egy üzenetet.

– „Ádám árult el téged. Csak arra használt, hogy információkat húzzon ki belőled. Ha meghalsz, neki köszönheted.”

Ismeretlen számról. Persze, a gerinctelenek egyik legjobb fegyvere. Szabina átadta neki, és megmutatott még valamit: amit ő válaszolt rá.

–„Nem hiszem el. Nem ő volt. Ő nem tenne ilyet, nem hazudott nekem, egy szavadat sem hiszem el.”

–„Pedig ő volt. Te viszont ostoba vagy, ha hiszel neki.”

–„Hiszek neki, te pedig mutasd meg magad, ki vagy.”

–„Azzal ne foglalkozz. Ádám hazug, és te is az vagy. Megérdemled a halált, ahogyan ő is.”

Ádám nézte a beszélgetést. Szóval így állunk. Valaki nagyon patkány volt, elszakította őket egymástól. Akárki legyen is, az megfizet ezért.

Ádám nézte a lányt. A hosszú haját, ahogy takarta a melleit, egészen leérve az öléig. A piros arcát, csillogó szemeit, ahogy ránézett. Elé térdelt, ujjaival végigsimogatta az arcát, hajával takart melleit.

– Olyan gyönyörű vagy! – Rekedt volt a hangja, nem is akarta tagadni mennyire odavan érte.

– Ha elárulsz, Szabina, a saját kezemmel foglak megölni.

– Soha nem tenném, ahogyan akkor sem tettem meg.

Közel hajolt hozzá, ajkaik éppen hogy nem értek egymáshoz. Lázasan suttogott neki:

– Hiszek neked. Sajnálom, kicsi lány.

– Ne. Én nem sajnálom, Vivien végül is visszatért hozzá, nem jött össze a tervük, és Dalma is megmenekült.

– Te juttattad haza őket?

– Igen. Kicsempésztem őket a városból, és egy másik repülőtéren tettem őket gépre. Gábriel megint nekem esett, de legalább te láthattad, hogy ott vannak mellette. Mondd miért engedted, hogy megint odamenjenek?

Ádám a fotelbe dobta a készüléket, átölelte a derekát és hanyatt fektette az ágyon.

– Nagyon megbántotta Rebeka. Sértett volt, és nagyon csalódott. Kénytelen voltam végignézni Damián tombolását, Dalma fékezte meg. Vivien pedig úgy döntött, hogy megint elhagyja.

– Kár, mert nagyon vártalak. Azt hittem, ha ott lesznek mellette, te azonnal értem jössz. De ő megint megbüntetett, és te nem jöttél.

– Borzalmasan sajnálom. Magadra hagytalak. Menet közben összejöttem Dalmával.

Szabina elfordította a fejét. Nem akarta, hogy lássa a könnyeit. Kezeivel igyekezett eltolni magától.

– Értem. Most engedj el, kérlek!

A lány eddig oly engedelmes teste megmerevedett, kezei a mellkasának feszültek, és szüntelen el akarták tolni magától. Megfogta őket.

– Most én kérlek téged, kicsim. Bocsáss meg! Nem tudtam, hogy ennyire felkeltettük az érdeklődésüket. Hidd el, mindent megtennék, ha kárpótolhatnálak téged.

A lány hangosan elsírta magát, egyre elszántabban akart tőle szabadulni.

– Eressz el! Nincs baj, Ádám, csak most, kérlek, engedj el. Szeretnék egyedül lenni.

Egyre jobban szorította a csuklóit, egész testével ránehezedett, hogy ne tudjon szabadulni. Kezdte bántani a dolog. Mindent elrontott.

– Ne tedd ezt velem, Szabina! Maradj itt! Ne lökj el magadtól!

– Nem… nem löklek el, csak engedj el!

Ádám kezei remegtek, de mindent megtett volna azért, hogy mellette maradjon. Ne kényszerből, hanem azért, mert maradni akar. Megfogta a könnyes arcát és kényszerítette, hogy a szemébe nézzen.

– Kicsim. Hagyd, hogy megmagyarázzam! Nem hiába siettem be hozzád.

– Megaláztál azzal, amit tettél.

– Tudom. Most itt vagy velem, hagyd, hogy bebizonyítsam, mennyire sajnálom.

Szabina felnézett rá, a teste elernyedt, már nem küzdött vele.

– Maradok, csak ne alázz meg.

– Eszemben sincs. Sajnálom, édes. – Amilyen finoman csak tudta, átölelte, és lázasan suttogott neki. – Bocsáss meg! Maradj velem, kicsim! Nem akarom, hogy félj tőlem.

– Soha nem féltem tőled.

– Akkor hagyd, hogy kárpótoljalak. Semmi vágyam nincs, csak téged magam mellett tudni.

Picit felemelkedett, de nem teljesen, hogy ne gondolhassa meg magát. Tudta, hogy mit kell tennie. Magához köti, akkor már hiába akar elmenni, nem fogja tudni megtenni. Ujjaival levette középső ujjáról a gyűrűt és észrevétlenül a markába szorította. Megfogta a lány bal kezét, és lágyan a tenyerébe csókolt.

– Velem maradsz, Szabina?

– Igen.

A lány keze a vállára siklott.

– Mellettem maradsz, még ha fájdalmas is lesz velem élned?

– Igen.

Megfogta a bal kezét, és anélkül, hogy figyelmeztette volna, már a középső ujján mozgott az a gyűrű, ami Vivient oly nagyon fojtogatta. Érezte, ahogyan az felveszi a méretét és szorosan megköti az érzelmeit, megköti őt magát. Egy percre mindene megbénult, tehetetlenül hagyta, hogy hanyatt fektesse, mellé feküdjön, kezével maga felé fordítsa a fejét, hogy lássa a szemeiből lassan kifolyó könnyeit.

– Ne harcolj ellene! Ha vége, érezni fogod, mit jelentesz nekem.

Úgy lett. Végignézte az arcán vadul végigrohanó, kielégíthetetlen vágyat. Keze a két melle között pihent, hogy érezze, ahogy a szíve hevesen feldübörög.

– Érzed? – Megfogta a bénult kezét és a szájához emelte. Forró ajkai a bőrét simogatták, tenyere alatt a szíve hevesen felzakatolt az érintésétől. – Vivien ezért nem tudta elviselni. Mindennap érezte, ami benne lezajlott. Most ugyanazt érzed, amit én.

Szabinának szerencséje volt, mert ő csak erős vágyat érzett, semmi mást. Nem voltak heves érzelmei. Ő arra képtelen volt. A vágy viszont, amit iránta érzett, kegyetlen és erőszakos volt. Mindene remegett, amit nem tudott korlátozni, képtelen volt rá. Ádám fölötte könyökölt, törölgette a könnyeit, csókolta az ajkait, ő pedig úgy érezte, megfullad a rászakadó vegyes érzelmektől, mert minden, amit egymás iránt tápláltak, nála kötött ki. Elmúlt a bénultsága, mégsem tudott megmozdulni. Még akkor sem, amikor halkan felsírva magában érezte őt; még akkor sem, amikor ujjai az övéibe fonódtak, hogy úgy nyomja le a kezeit a feje mellé; és még akkor sem, amikor hangosan felsikoltva zuhant valahová, ahonnan nem volt menekvés.

És most értette meg, amit Vivien olyan sokszor sírva mondott neki a gyűrűről. Nehéz teher, iszonyú nehéz annak, aki mélyen szeret, mert nincs szabadulás előle, nem tud felejteni, nem tud máshogy létezni, nincs nélküle élet, sem halál, csak ő van, senki más.

Ádám pedig életében először boldog volt. Szorította magához a formás testét és önkívületben gondolt arra, hogy ezért érdemes volt elpáholni Gábrielt. Minden jó lesz és szép, ha kettejükön múlik. Szorongatta a kezeit, arca a lány arca mellett, érezte a könnyeit, közelről hallotta a halk sóhaját, a szavakat, amiket suttogott neki. Hihetetlenül jól érezte magát, és ezt semmiért nem adta volna.

Azt azonban elfelejtette, hogy nem csak ketten vannak. Nem csak rajtuk múlik a sorsuk, vannak mások is, akik keményen beleszólhatnak, és osztályrészük nem csak boldogság lesz, kijut nekik a szenvedés is.

Két teljes napig nem mozdult ki a lakásból, nem akart mást, csak vele lenni. Szerencsére nem kapott hívást, ezért a boldogsága zavartalan volt. Telefonját kikapcsolta; ha csengettek, egyszerűen nem vett róla tudomást. Semmi nem volt fontosabb, mint ő. Egy pillanatra sem engedte el maga mellől. Bármit szeretett volna csinálni, szorosan a nyomában volt, teljesítette minden kérését, semmi nem volt, amit ne tett volna meg a kedvéért. Nem érdekelte, hogy kiszolgáltatja magát, hiszen a lány ugyanolyan hevesen vágyakozott, mint amennyire ő. Együtt készítették a reggelit, a vacsorát, közben nem megfeledkezve arról, mennyire jó szorosan összesimulni, élvezni a másik közelségét. Pár óra alatt volt vita is bőven. A lány keményen akaratos volt, amit nem titkolt, még akkor sem, ha látta az arcán az elszántságot.

Az egyik legnagyobb feszültség köztük az evés volt. Szabina nem volt hajlandó csak egy-két falatot megenni, amit egyáltalán nem értett. Kemény harcok árán beletukmált pár falatot, ami súrlódást okozott közöttük – egészen két másodpercig.

Vitatkoztak egy szelet szalámin, amit szeretett volna, ha megeszi, a lány azonban csak rámosolygott, válaszolni akart neki, de ő kezében az étellel rávágta az asztalra mindent lesöpörve róla, és vadul nekiesett. Persze a szelet ennivaló a padlóra került, ő pedig két vállra fektetve olyan helyre, ahonnan már nem tudott kimászni.

Együtt fürödtek, együtt mostak fogat, semmit nem csináltak egyedül. Talán csak abba a pici helyiségbe, ahova a király is gyalog járt. Pihenésképpen a nappaliban lustálkodtak és halkan beszélgettek. Feküdtek az ágyon és ismerkedtek egymással, mert most nem volt akadálya. Azt nem engedte neki, hogy felöltözzön, ennek ő sem látta értelmét. Minek? Hiszen megkímélte magukat egy csomó vesződségtől. Magához ölelte és simogatta; tudta, hogy Szabina szereti ezt.

– Milyen volt Damián mellett élned? Amikor vallatott téged, elég durva dolgokat vágtál a fejéhez.

– Nem mondhattam mást, Gábriel folyamatosan figyelt. Nem tudom, hogy tudsz-e róla, de vannak köztetek kémei.

– Biztos voltam benne. – Megfogta a kezét, és ujjait az övéi közé fonta. – Milyen volt vele?

– Amíg meg nem ismertelek, jól éreztem magam mellette. Kemény volt velem, de amikor együtt voltunk, figyelmes volt és kedves. Nem minden együttlét volt kölcsönös, elég önző volt, de akkor sem volt kellemetlen. Komolyan rezgett alattam a léc, de aztán megjelentünk nálad, mert hívtad, és egyetlen pillantásod elég volt, hogy felébredjek.

Nézte, ahogy az ujjaival játszik.

– Olyan egyformák vagytok, mégis nagyon különbözőek. A te szemed nem volt olyan hideg, sőt. Elkaptam egy-egy pillantásodat, és meglepetten láttam a melegséget bennük. Ezzel hívtad fel a figyelmemet.

– Mert tetszettél nekem. Persze rögtön tudtam, hogy Gábrielnek teszel szolgálatot, de a szemeidet nem tudtam elfelejteni. Bennük volt minden. Az iránta való elutasításod, a kiszolgáltatott helyzeted.

– Nem mondanám, hogy elutasítottam volna, csak kényszerből kellett megtennem, és bármilyen jó volt vele, nem szerettem őt. Nekem kellenek az érzelmek, nem tudok nélkülük felengedni. Mondjuk, előtte sem volt sok tapasztalatom, nem faltam az életet, mint ahogyan azt sokan hiszik rólam.

– Láttam a szemeidben. Damián volt az, aki először mutatta meg neked, hogy lehet az kölcsönös is, igaz?

– Igen. Gábriel kétszer kényszerített olyanok mellé, akiket egyáltalán nem akartam. Ő volt a harmadik, de ő volt az első, akitől nem kellett tartanom. Aztán jöttél te, a lopott alkalmak ott a kis házban, és végre megtudtam, milyen az, ha én is őszintén akarom, ha van benne érzelem és odaadás.

Ádám oldalra fordult, megfogta a nyakát, hüvelykujjával az arcát simogatta.

– Érzelem a te részedről volt, kincsem. Láttam a tekintetedben, és attól megszédültem. Első alkalommal azt hittem, rosszul látok, de másodszor igenis azt láttam. Megérintettelek, az enyém voltál, és a szavak, amiket suttogtál… még mindig hallom őket. Ezért nem értettem, hogyan árulhattál el minket neki. Bolond voltam, nem jártam utána, hogy valóban te voltál-e, egyszerűen elhittem az üzenet által sugallt hazugságot.

– Semmi baj, hiszen végre megtudtad az igazságot, és ez nekem nagyon sokat jelent.

Szabina simogatta az arcát, a tekintetében benne volt az, amit iránta érzett, neki viszont ez jelentett sokat. Ujjai az ajkait érintették, nézte, ahogy lágyan szétnyílnak.

– Varázslatosan szép voltál, amikor az enyém lettél, alig mertelek megérinteni, de nem tudtam megállni. Megállt velem az idő, te pedig lehunyt szemekkel hozzám simultál.

– Nem azért tettem, hogy segíts. Tudom, azt kérted tőlem, de részemről semmi köze nem volt a kérésemhez. Önként adtam.

Fölé könyökölt, kezeivel fogta az arcát, látta, ahogy lehunyja a szemeit, szétnyílt ajkai közül kilehelt egy sóhajt, érezte kezeit a derekán.

– Ahogy most is?

– Igen, igen! Istenem!

Nem használta ki, semmi ilyen szándék nem dolgozott benne, csak a látványt akarta, azt, amit adhatott, ha vele volt. És megkapta, hogy a végére elakadjon a lélegzete.

Késő délután a kádban ültek, élvezték a forró vizet. Szabina nekidőlve hunyta le a szemeit.

– Képzeld, láttam Damiánt, ahogy ítélkezett.

Ádám megremegett egy pillanatra.

– Az hogy lehet?

– Nem tudom. Vártam haza, mert utána hozzád akartunk menni. Nagyon izgatott voltam attól, hogy megint láthatlak. Aztán filmszakadás, és egy kihalt területen, a magas fűben ébredtem. Amikor felálltam, megláttam, ahogy körbeveszik páran, majd, jézusom, kitépte azoknak az embereknek a szívét, mindene tiszta vér volt. Soha nem féltem még annyira, mint akkor.

– Hogy a fenébe kerülhettél oda? Tudod, hogy iszonyatosan nagy veszélyben voltál?

– Damián elmondta. Majdnem elkapott, én pedig menekültem, mint akinek kivették a szemét.

– Valaki odavitt, hogy megöljön. – Megfogta a kezét és a szájához emelte. – Gábriel volt, vagy valamelyik patkány.

– Fogalmam sincs, ki volt. – Oldalra fordította a fejét, hogy ránézhessen. – Te ugyanúgy ölsz, igaz?

– Igen. Ez a szabály. Én is véres vagyok, én is kitépem a szívüket.

– Nem bánt a dolog?

– Nem. Azok, akiket megölünk, gyilkosok, pedofilok, sorozat- és tömeggyilkosok. Nem érdemelnek kíméletet. Ő kiadja rájuk az ítéletét, mi pedig végrehajtjuk.

– Hóhérok vagytok.

– Lényegében igen.

– Gábriel sokat mesélt nekem erről.

– Azt is elmondta, hogy a lelkük, amiket elnyelünk, percekig sikoltanak bennünk, átérezzük a bűneik minden gyötrelmét, az áldozataik rettegését, haláltusáját? A testünk annyira felforrósodik, hogy több liter jéghideg vízzel tudjuk lehűteni, amit megiszunk utána? Nem egy kegyetlen gnóm lelke annyira megkínoz minket, hogy percekig csak remegünk, miután elnyeltük azt? Hogy miután kitéptük, még dobog a kezünkben, tele van vérrel, és ha a fény hatására szétrobban, az összes az arcunkon és a testünkön köt ki?

– Nem, ezt nem mondta el.

– És azt elmondta, hogy sokszor csak a személyt kapjuk meg, de a bűnét nem? Damián beléjük lát, megmutatja, és mi percről percre átéljük azt a borzalmat, amit az áldozataival tett, hogy halljuk a halálhörgésüket, a kegyetlen sikolyaikat, az elszenvedett gyötrelmüket, átérezve látjuk a halálukat? Tudod, hány gyermeket, fiatal lányt, nőt és kislányt láttam iszonyatos módon meghalni, mire megbüntettem az elkövetőt? Mennyi kisbaba halálát néztem végig, akit a saját anyja ölt meg, mennyi fiatal ember értelmetlen gyötrelmét szenvedtem végig? Ezekről miért nem mesélt?

– Nem tudom, édes. Én nem akartalak megbántani. Tudom, mi a feladatotok, semmi neheztelés nem volt abban, hogy ezt megkérdeztem.

– Hidd el, nekünk sem könnyű, de tesszük a dolgunkat, mert minél kevesebb megzakkant őrült rohangál köztetek, annál több potenciális áldozat marad életben.

Szabina szemeiben ott volt a megértés, ami megnyugtatta. Semmi felemelő nem volt a feladatukban, csak kín és gyötrődés.

– Öltél már papot?

– Ó, hát persze. Nehogy azt hidd, hogy azok nem vétkeznek. Egy időben sok rohadék szentfazekat ártalmatlanítottunk, akik a szent inkvizíció leple alatt kegyetlenkedett, mert vagyonra, fiatal férfira, vagy egy ártatlan lány testére vágyott.

– Ezt nem mondod komolyan.

– De bizony. A Tízparancsolat, amit annyira magasztalnak a hívők, rájuk is vonatkozott, vonatkozik. Volt idő, amikor úgy gondolták, hogy az V. parancsolattól a X. parancsolatig rájuk nem érvényes. Gyilkoltak, loptak, hazudtak, lépten-nyomon meggyalázták a nőket, lányokat és fiúkat. Ha kitudódott a bűnük, rákenték másra, gyorsan találtak egy bűnbakot, aki általában egy ártatlan nő volt, és máglyán elégették. Láttam nem egy ilyet. Amikor elkaptam őket, hogy fogadkoztak, hogy ők Isten szolgái, csak neki tartoznak elszámolással, akkor megmutattam magam és térdre esve esküdöztek, hogy ők csak a bárányai, akik eltévedtek.

– És most, a modern világban? Most is ilyenek?

– Szerinted változtak? Nem. Nincs inkvizíció, de sűrűn hallani a botrányaikról, leginkább a pedofília, amit nyilvánosságra hoznak, de biztosra veszem, hogy van ott minden, csak ügyesen keni el a Vatikán a dolgaikat. Ők is emberek, drága, akik hatalmat kapnak és visszaélnek vele.

Megfogta az arcát, lágyan megcsókolta.

– A te gyönyörű arcodat, formás, szép testedet látva megértem őket, mert a nők alapvetően szépek, ők pedig férfiak, akikre rá van erőltetve a cölibátus, csak nem értem, minek. Ahhoz, hogy higgyetek benne, nem kell megtartóztatnotok magatokat a testi örömöktől, hiszen azt is tőle kaptátok.

– Ezért ti folyamatosan adóztok az élvezeteknek, hogy bebizonyítsátok, mennyire nagy ajándék.

Ádám halkan nevetett, s kezével lágyan megfogta a mellét.

– Naná! Mi becsüljük a nőket, a testükben rejlő határtalan élvezetet, mert az nem bűn. Szerették volna beállítani annak, még ma is van, aki ezt a marhaságot elhiszi, de akinek van egy kis sütnivalója, beismeri, hogy nincs annál jobb, mint amikor elmerülhet egy forró női test szépségeiben.

Szabina rámosolygott, ő pedig megemelte és maga felé fordította. Lassan leengedte, egyik kezével tartotta a hátát, hogy hangosan felsóhajtva hátradőlhessen, hogy megbabonázva nézhesse a testét, ahogy lágyan megremeg, szabad kezével pedig lágyan végigsimogatta az arcát, a mellét, majd ő is lecsukta a szemeit és elmerült az élményben.

A hálószobában nem volt fény, fogták egymás kezét és nézték egymást.

– Ádám. Mondd, miért vágytok ti társra? Titeket nem fenyeget az elmúlás, mégis nem egy közületek az emberek közül választ maga mellé társat.

– Jó kérdés. – Felsóhajtott. – Bár bennünk nem olyan erős érzelmek dúlnak, mint bennetek, mi is tartozni akarunk valahova. Közületek szeretünk választani, mert bennetek rengeteg olyan dolog van, ami belőlünk hiányzik. Mivel a testünk ugyanúgy működik, mint a tiétek, ezért megmaradt a nemi vágy, és ez magával hozott nem egy olyan csodás érzést, amit mi is át tudunk élni. Figyeltünk titeket, nem egy boldog családot, ahol nagyon jól működött a dolog. Milyen jó volt látni a hovatartozás örömét! És valóban. Ha melletted él valaki és megismered, jó arra gondolni, hogy napokkal később is ott lesz veled, ugyanúgy rád mosolyog, ha megérinted; ha reggel felébred, a szemeibe nézhetsz, hogy lásd benne az örömöt, ahogy meglát. Kell ez nekünk is, ettől érezzük úgy, hogy a sok kegyetlen dolog mellett vannak jók is.

– És az űr, amit maga mögött hagy, ha elmegy?

– Pótolhatatlan. Láttam Damiánnál és Urielnél. Nekem te vagy az első ember, akit magam mellett szeretnék tudni. Eddig csak a társainkkal éltem együtt. Persze voltak rövidke kapcsolataim, de azok nem voltak olyan mélyenszántók, hogy ne fogadjam el a szakítást. – Megszorította a kezét, szemei felvillantak. – Téged valóban akarlak. Azt szeretném, ha mindig itt lennél mellettem, hogy én is láthassam a szemed, amikor felébredek; a mosolyodat, ha megérintelek reggel. Maradj velem, Szabina!

– Nem tudnék elmenni. Ez volt minden vágyam. – Látta a könnyeit, amik végigfolytak az arcán. – Amikor megjöttünk és durva voltál, fájt, mégis annyira boldog voltam, hogy még ha így is, de legalább veled lehetek.

– Sajnálom, vak voltam. Mégis annyira jó lenne, ha velem maradnál. Ugye most nem kábítasz, tényleg itt maradsz, tényleg az enyém vagy?

– Igen. Én már nem tudok nélküled létezni. Olyan jó veled, te más vagy.

Mosolygott, szorította a kezét. Ádám felemelkedett, magukra rakta a takarót és szorosan magához húzta.

– Nem vagyok más, semmivel nem vagyok különb mint Damián, csak átkozottul vágyom rád. Ha adsz rá lehetőséget, megmutatom neked, hogy mi is tudunk gondoskodni, örömöt adni.

– Másfél napja csak azt adsz, nem kell bebizonyítanod semmit. Én tényleg akarlak téged.

– Akkor miért látom a szemeidben a félelmet, ha szeretkezünk? Soha nem kényszerítettelek rá.

– Vannak rossz élményeim… nekem a kölcsönösség még új, de álomszép. Veled az, Ádám.

Addig simogatta az arcát, a karjait, a hátát, amíg el nem aludt. Fogalma nem volt arról, hogyan szerezte a borzalmas élményeit, de látta, hogy igazat mond. Fel nem foghatta, hogyan lehet kegyetlenül bánni egy ilyen szép, varázslatos lánnyal.

Kedve lett volna újra szeretni, de hagyta pihenni, hiszen mostantól akkor teszi meg, amikor csak akarja, ha ő is vágyik rá. Ennél felemelőbb dolgot nem is akart átélni. Már akkor kegyetlenül kívánta, amikor halkan beszélve megfogta a kezét, hogy segítséget kérjen tőle. Mindent megtett azért, hogy neki is örömmel teli legyen.

Ebből a szempontból valóban különbözött tőlük, mert türelmes és figyelmes volt. Szabina nem tévedett: ő volt az egyetlen, aki nem csak kapni akart, hanem adni is, mert tisztában volt azzal, hogy így olyan élményeket szerezhet, amiről a többiek csak álmodnak. Ezzel érte el a lány szerelmét, amivel tisztában volt, és ami számára nagy értéket képviselt. Becsülte és vágyta ezt az érzést, és ha már ő képtelen volt kimondani, átérezni, semmi nem volt számára szebb, mint felfedezni a másik fél mozdulataiban, könnyeiben azt.

Valóban Szabina volt az első ember, akit maga mellett akart tudni. Mert ő volt az első, aki mély érzelmeket táplált iránta, és ezt semmiért nem hagyta volna elveszni, lanyhulni. Ráérzett, hogyan teheti még erősebbé, hogyan érheti el nála, hogy mélyüljön. Ezért húzta az ujjára a gyűrűt, ezért kötötte magához; ki akarta élvezni a másik szerelmét az utolsó cseppjéig. Mindkét karjával magához ölelte a lányt, és boldogan felsóhajtva csukta le a szemeit. Csak szeresse minél jobban, és mindent megkap tőle.

Nyugodtan, lassan ébredtek. Ahogy a lány megmozdult az ölében, azonnal megcsókolta, még a szemét sem nyitotta ki.

– Minden rendben?

– Igen. Jó így ébredni, melletted.

– Nincs ennél jobb, az biztos.

Lágyan érintette meg minden porcikáját, halkan felsóhajtva Szabina kezeinek érintésétől. Már nem volt óvatos: vadul, szenvedélyesen csókolta, kezeivel egyre határozottabban korbácsolta fel a vágyait. Amint meghallotta a sóhajait, halk sikolyait, ránézett. Felkönyökölve fogta az arcát.

– Nézz rám! Látni akarom, amit érzel.

Engedelmeskedett, és vége azt látta, amit szeretett volna. Semmi félelem, csak mély vágy és szerelem. Megfogta az egyik combját, lágyan mellé nyomta, csípője lendületesen előremozdult, majd egyre gyorsabban és erőteljesen mozgott. Szabina kezeivel megmarkolta a párnát, ami a feje alatt volt, teste ívbe feszült, szinte minden vad mozdulatánál felsikoltott. Az egyre durvább mozdulatai, testének heves reakciói megtették a hatásukat. Szabina elakadó lélegzettel, hevesen megrándult, ő pedig végre hangos kiáltással adta át magát ennek a hihetetlen élménynek.

Annyira kapkodták a levegőt, hogy remegve szorongatták egymást, de megszólalni csak később tudtak.

– Ha nincs félelem, ilyen őrülten fel lehet korbácsolni. – Szüntelenül csókolta az ajkait. Nézte a szemeit és elégedetten látta, hogy számára talán őrületesebb volt, mint neki. – Fantasztikus, igaz?

– Igen. Borzalmasan jó volt. – Megmarkolta a haját, lehúzta a fejét, és szenvedélyesen megcsókolta. – Szoríts magadhoz!

Ádám mosolygott, és mindent megtett, amit kért. Erre várt. Szabina felszabadult, önfeledten élvezte a következő órákat. Alig pihentek, remegve, hangosan felkiáltva merültek el az érintésekben, a felkorbácsolt szenvedélyben. Még maga is meglepődött, mennyi elfojtott hevesség van a lányban. Nem volt semmi idegen tőlük, csak a másik teste, ő pedig rávezette mindenre és nagyokat nyelve figyelte, hogy mennyire gyorsan tanul, felbátorodva hogyan veszi át fölötte az irányítást.

Elmúlt dél mire megnyugodtak. Ültek a konyhában, és egymásról le sem véve a szemeiket itták a kávéjukat. Szabina olyan pillantásokat kapott, amiktől folyamatosan piros volt az arca. Mosolygott, és kortyolta a forró feketét. Már tagadni sem tudta, mennyire szerelemes. Csillogtak a szemei, látta, ahogy a szeme színe elmélyül és elakadt a lélegzete.

– Most sötétkék a szemed.

– Csodálkozol? Ha így nézel rám, belém szorul a levegő. Nincs szebb látvány egy kielégült, őrülten elégedett nőnél.

Szabina megint elvörösödött.

– Miért kell mindent ilyen kendőzetlenül kimondani?

– Miért ne, édes? Kimondani más, mint megtenni? Szerintem nem. – Ránevetett. – Majd meglátod este, hogy szavakkal ugyanazt el lehet érni szeretkezés közben, mint érintéssel.

Szabina megnyalta a száját és letette a csészéjét.

– Én nem tudok így felengedni.

– Nekem nem úgy tűnt. Isteni voltál.

– Kérlek!

– Miért? Mert zavarban vagy attól, ahogy megszabadulva a korlátaidtól élvezted, amit az ágyban egymással tettünk?

– Nem azért. Csak ez…

– Felkavaró, rohadtul élvezetes és piszkosul kielégítő. – Átnyúlt az asztalon és megfogta a kezét. – Iszonyúan jó szerető vagy és még csodásabb leszel, ha végre elengeded magad.

Szabina elnevette magát, mert nem hitt neki. Ádám megvonta a vállát és előre jót mulatott azon, hogy este miket fognak újra megtenni.

Kényelmesen bekaptak pár falatot és elmosogattak. Összegabalyodva nézték a tévét a nappaliban, ha nem érdekelte őket a műsor, beszélgettek.

– Hány éves vagy, Ádám?

– Úgy érted, mióta vagyok itt a Földön?

– Igen.

– Már magam sem tudom. Annyira régen kerültem ide, hogy nekem összefolynak az évszázadok. – Ebben nem volt őszinte. Nem árulhatta el, mióta van köztük: akkor rájön valahogy, hogy kicsoda, micsoda. Ezért ferdített a valóságon.

– Nagyon régóta.

– Jó ég! Egy aggastyánnal élek együtt.

Elnevették magukat, Ádám szemöldöke a magasba szökött.

– Te? Hány éves vagy?

Szabina elkomolyodott.

– Nem tudom. Az árvaházban nem kötötték az orromra, Gábriel pedig nem árulta el nekem. Egyszer azt mondta nekem, hogy tizenkét éves voltam, amikor rám talált, négy éve vagyok nála.

Ádám azt hitte, rosszul hall. Felkönyökölt, és értetlenül nézett a lány arcára.

– Tizenhat éves vagy?

Szabina lassan elnevette magát, majd egyre hangosabban kacagott. Ádám meglepetten nézett rá, majd mosolyogva megfogta a nyakát és magához húzta. A lány már annyira nevetett, hogy potyogtak a könnyei.

– Bocsi. Ezt nem tudtam kihagyni. Gondoltam, ha te nem tudod, hány éves vagy, akkor én sem.

– Én, az aggastyán?

– Húszéves vagyok. Vagyis hát leszek, majd december 24-én.

– Éva napján születtél.

– Igen, karácsonyi gyerek vagyok.

– Nagyon fiatal vagy. – Elborult a tekintete. – Alig múltál tizenhat, amikor Gábriel Damián mellé sodort. Hogy tudta ezt megtenni veled?

– Könnyen. Nem érdekelte, hogy fiatal vagyok. Vivient akarta, de nagyon, az, hogy én mit szeretnék, hidegen hagyta. Meg aztán, amikor a tiéd lettem, tizenhét múltam.

Huncut mosollyal nézett a szemeibe.

– Tudom, kellemetlen, de sajnos akkor már öregedtem. Te is aggastyánt kaptál.

Ádám nem nevetett, mert eszébe jutott valami, ami a bálon történt.

– Szabina! Mi történt a bál éjjelén miután megérkeztetek?

A lány nagyot sóhajtott, megfogta a kezét és felült.

– Rossz dolog. Nem tudhattátok, hogy a bélyeg tőle, tőlük nem védi meg Vivient.

– Tőlük?

– Igen. Gábriel, bármennyire szerette volna, nem tudta elcsábítani, mert neki is ki kellett volna mondania, ez a törvény rá is vonatkozik. Egyvalakire azonban nem.

– Lucifer.

– Pontosan. Amikor Damián és a fia nekirontott, halkan elsuttogta nekem, hogy Lucifer fia megfogant és hamarosan megszületik.

Ádám ideges lett, a lány mellé ült.

– Ezt Damiánnak tudnia kell.

Szabina rántott egyet a kezén, könyörögve nézett rá.

– Ne! Azt akarod, hogy meggyűlölje szegényt?

– Nem fogja, ő sem hülye. Tudjuk, hogy nagyon gyorsan ártalmatlanítani lehet titeket, máshogy nem tehették meg.

– Ha most szólsz neki, mindenki itt fog tobzódni nálad. Inkább holnap.

Ádám felállt, és komolyan lenézett rá.

– Ez fontos, Szabina, tudniuk kell erről.

A lánynak nem volt kedve kimozdulni ebből a meghitt állapotból, ezért lassan hanyatt dőlt, és huncut csillogással a szemében rámosolygott.

– Megértem. Nem baj.

Ádám nem vette a lapot, ezért megfogta a haját, összehúzta a tarkójánál és jólesően felsóhajtott.

– Semmi gond, menj csak. Én pihenek még egy kicsit.

Ő azonban nem mozdult, nézte, ahogy lustán nyújtózkodik és felmosolyog rá. Szabina beharapta az alsó ajkát.

– Mi a baj? – Igyekezett minél ártatlanabb arcot vágni, közben egyik lábát felhúzta és kissé oldalra döntötte. – Szólj neki!

Ádám oldalra fordította a fejét és hang nélkül elnevette magát. Szabina felkuncogott, és kinyújtotta felé a karjait.

– Gyere! – Ádám engedelmesen a karjai közé dőlt, ő pedig boldogan felsóhajtott. – Nem akarok ma rajtad osztozni, majd holnap.

– Ki kéne tekernem a nyakad. – Megfogta a derekát, határozottan lejjebb rántotta, szája az ajkaira tapadt, szabad kezével a hajába markolt. – Engem nem lehet irányítani.

– Menj! – Lábaival átkulcsolta a derekát. – Csak előtte szeress.

Nem kellett kétszer mondania. Ádámnak ez volt a gyengéje; az önként felkínálkozó, vágytól fűtött nő. Szabina erre most jött rá. Észre sem vették, de akaratlanul szolgáltatták ki magukat, a vágyaikat a másiknak. Ádámot pedig, akár akarta, akár nem, a lány irányította, sőt rabul ejtette.

Este azonban váratlan látogató tette tönkre a napjukat. Kopogtak, ők pedig szétrebbenve ugrottak fel. Ádám magához ölelte, és úgy kiáltott ki.

– Ki az?

Válasz nem érkezett, ezért halkan morogva engedte, hogy a ruháiért szaladjon, ő pedig gyorsan felkapta a pólóját és farmernadrágját. Dühösen az ajtóhoz sietett, a kulcs azonban a hálószobában, a fiókjában volt. Oda rakta el, hogy a lány ne tudjon meglépni tőle. Kinyitotta, és legnagyobb döbbenetére Lucifer és Gábriel állt a küszöbe előtt. Ádám csípőre tette a kezeit, és vigyorogva nézte az előtte álló alakokat.

– Mit akartok itt?

Lucifer finoman megrázta a félhosszú, fekete haját, és viszonozta a gesztusát.

– Tárgyalni.

Gábriel a háta mögött kémlelt a lakásba – láthatóan keresett valakit. Ádám a válla fölött kissé hátrafordult, majd elnevette magát.

– Csak nem keresel valakit?

– Nagyon jól tudod, hogy őt szeretném látni.

– Most akkor tárgyalni, vagy Szabinát meglátogatni jöttetek?

Lucifer higgadt maradt.

– Mindkettő. Bejöhetünk?

Ádámnak nem volt ínyére sem az, hogy ilyenkor zavarják, sem az, hogy a lányt akarják látni. Szabina már az övé, nem értette, mit akarhatnak még tőle. Ennek ellenére félreállt, és a nappali felé mutatott a karjával. Ott leültek, és ellenségesen meredtek egymásra. A csendet Lucifer törte meg.

– A bálon történt egy-két fontos dolog, ezért most arra kérlek, hogy hallgass végig.

– Damián nem fogja megköszönni neked, hogy megerőszakoltad a párját. – Előredőlt, látszott a szemében, mennyire elítéli az ilyen cselekedetet. – Ráadásul ráerőszakoltad az utódodat. Gennyes és mocskos dolgot műveltél.

Lucifernek nem volt kedve tréfálkozni – nem mintha Ádám játszi kedvében lett volna.

– Szükséges lépés volt. Tudod, mit tartanak az emberek? Szerelemben, háborúban…

Ádám hátradőlt, és összeszűkült szemekkel méregette.

– Menj a fenébe, Lucifer! Nem tudom, mi volt ezzel a célod, de nem szítasz köztünk ellentétet.

– Nem az volt a célom. – Volt valami a tekintetében, amit nem tudott kisilabizálni. – Szeretnélek megkérni arra, hogy gondold meg magad. Örültem annak, hogy a mi oldalunkon állsz. Miért álltál melléjük?

A hálószobában öltözködő lányra gondolt, arra a feledhetetlen két napra, amit együtt töltöttek. Még magának sem akarta bevallani, de miatta fordult el tőlük.

– Az legyen az én dolgom. Nem tetszik a tervetek, legyen ennyi elég.

– Ugyan már! A tervünk tökéletes: rendbe tesszük a világukat, megtisztítjuk, hogy tiszta lappal tudják újrakezdeni. Sok a korcs köztük.

– Nem. Amit tenni akartok, az tömegmészárlás, iszonyúan sok jó lélek és ártatlan ember fog elpusztulni. Ebben én nem veszek részt.

Gábriel folyton a lakást pásztázta, de közben hozzá beszélt.

– Az Öldöklő Angyalok erejét meghaladja a rengeteg elfajzott, szadista állat. Nem tudják tartani az egyensúlyt. Hamarosan majd’ tízmilliárdnyi ember lesz, akik között rendet kell tartani, Ő viszont nem küld több segítséget. Hogyan fogjátok ellátni a feladatotokat? Sehogy.

– Az legyen a mi gondunk. Eddig is megvoltunk, ezután is megleszünk valahogy. – Fogta az egyik bokáját és a térdére tette. Örült, hogy Szabina még nem csatlakozott. – Nehogy azt akarjátok beadni nekem, hogy a mi dolgunkat szeretnétek megkönnyíteni, mert annyira nem vagyok hülye, hogy ezt benyaljam.

Lucifer beleegyezően bólintott, és eleresztett felé egy széles vigyort.

– Eszünkben sincs a ti dolgaitok miatt aggodalmaskodni. Az emberek nagyon elszaporodtak, nincs, ami kordában tartaná a populációjukat. Ha ez tovább így folyik, teljesen felélik a bolygó tartalékait. Némelyik ország olyan gazdag, hogy nem tudja hova tenni a vagyonát, más országokban lassan az emberek egymást fogják felzabálni, olyan sikeresen kizsákmányolták a természeti kincseiket, közben vastagon leszarva az ott élő emberek sorsát. Egyszóval már köztük sincs egyensúly, ezt akarjuk rendbe tenni.

– Azzal, hogy ártatlanokat mészároltok le?

– Győzelem nincs áldozatok nélkül. – Lucifer felállt, és az ablakhoz sétált. – Nézd meg őket! Folyton háborúznak, pusztítják egymást, a földjeiket. Mit szólsz az atombombájukhoz? Környezetkímélő, mi? Ha így folytatják, ők fognak maguk körül mindent kiirtani. Mi csak megelőzzük a közelgő katasztrófát.

– Nem beszélve arról, hogy megint azok fognak ráfaragni, akik semmiről nem tehetnek, mert a tehetősek, a kormányok menteni fogják a saját tyúkszaros életüket, szarban hagyva azokat a polgárokat, akik rájuk szavaztak. Mindig ezt tették, nem várható más tőlük. Az átlagemberek élete fabatkát sem ér, mi viszont tudunk különbséget tenni köztük. Sok meg fog menekülni, már ha lesznek olyan támogatóink, akik tudják ezt a folyamatot irányítani.

Ádám türelmetlenül felcsattant:

– Ne kábítsatok! Ha a démonok megindulnak, azok nem fognak válogatni.

– Azok nem, de az emberek egy részét biztos helyre lehetne terelni, amíg a totális pusztítás lezajlik.

Szabina sietett közéjük, majd amikor meglátta Gábrielt, megtorpant és lassan hátrálni kezdett. Most látta, hogy Viviennek igaza volt: valósággal rettegett tőle. A szemei azonnal megteltek könnyekkel, ránézett és könyörgően intett felé. Ádám bátorítóan rámosolygott, és kinyújtotta felé a karját. Szabina habozott, de a szemeibe nézett, visszamosolygott rá, majd odaszaladt, és az ölébe ülve hozzábújt. Arcát a füléhez tette.

– Kérlek, ne adj neki oda!

Nem válaszolt, csak erősen megszorította a derekát. Eszében sem volt. Lucifer feléjük fordult, és érdeklődve leült velük szembe.

– Szia, Szabina. Hogy vagy?

– Jól.

Gábriel mérgesen a lányra ripakodott, nem törődve Ádám felvillanó szemeivel.

– Kapd a cuccaidat és gyere velem!

– Nem!

– Ne mondjam még egyszer! – Megemelte a hangját. – Te hozzám tartozol.

– Nem. Ádámhoz tartozom. – Átölelte a nyakát, és kétségbeesetten kapaszkodott az erős férfiba. – Az övé vagyok.

– Csak azért, mert kizsaroltak tőlem.

– Nem baj. Vele akarok maradni.

Csendesen tűrte a vitát, de amikor Gábriel megragadta a lány karját és rántott rajta egy nagyot, felállt, bevitte a hálószobába és letette az ágyra.

– Maradj itt, kicsim, mindjárt elmennek.

Higgadtan becsukta az ajtót és a nappaliba sietett. Ott egyenesen elé lépett, megragadta a grabancát és megemelte.

– Elfeledkeztél magadról. Ez az én lakásom, te itt nem kiabálsz senkivel, főleg vele nem.

Meg sem várta a válaszát, kivágta a konyhába.

– Ha még egyszer hozzáérsz, azonnal megöllek.

Gábriel felállt, és mély gyűlölettel felé indult.

– Mert te jobban megérdemled?

– Nem. Azért, mert ragaszkodik hozzám, én pedig meg fogom védeni.

Lucifer nem avatkozott bele, mert tudta, hogy más otthonában nem teheti. Gábriel az egyik erős törvényüket sértette meg, ezért megérdemelte a rendreutasítást. Mintha moziban ülne, úgy nézte a közjátékot.

– Tőlem nem kell megvédeni.

– Tőled kell a legjobban. – Indulatosan az ajtó felé mutatott. – Takarodj innen! Amíg velem van, te ide többet nem teheted be a lábad.

Gábriel megigazította a ruháját és egy hang nélkül távozott. Ádám bezárta utána az ajtót és a nappaliba robogott. Nem tagadta, hogy Lucifer is zavarja, ezért nem ült le, csak megállt az ajtóban, karba tett kezekkel megtámasztotta magát.

– Gondolom, befejezted a mondandódat.

– Még nem.

– Nem fogsz meggyőzni.

– Tudom. – Az ujján lévő gyűrűt forgatta, arca higgadt volt. – Elég modortalan vagy, hogy még itallal sem kínálsz meg. Elvégre mi sokáig együtt teljesítettük a feladatunkat.

Ádám elkeseredetten felnyögött, mert tudta, hogy egy darabig még fel lesz tartva, de az italhoz sétált és töltött mind a kettőjüknek. Kényelmesen ülve kortyolgatták.

– Örülök, hogy Gábrielt kidobtad. Most végre normálisan tárgyalhatunk.

– Azt hittem, azt már befejeztük.

– Rosszul hitted. Nézd! Látom, mennyire megnyert téged a lány. Ne akard a halálát! Gábriel hajthatatlan, ahogyan én is. A sereg meg fog indulni, irányítani fogom az Öldöklő Angyalokat, csak te avatkozhatsz közbe. Még egyszer megkérlek téged, hogy állj mellénk.

– Nem. Hűséget fogadtam Metatronnak. Ez kegyelemdöfés lesz a nagy Arkangyalnak.

– Te, neki?

– Miért ne? Van olyan erős, mint én.

– Ne hülyéskedj! Százszor erősebb vagy, mint ő.

– Az érdekeink így diktálták. – Lopva a hálószoba felé nézett, egyre türelmetlenebb volt. Lucifer kezdett kijönni a sodrából. Egy lány nem jelenthet többet neki, mint az emberiség sorsa! Ádám hideg tekintetét az övébe mélyesztette, már ő sem volt éppen vidám. – Jól gondolod.

– A lány…

– Szabina a neve. Használd, ha megkérhetlek.

– Szabina elveszi az ítélőképességedet. Damiánnál is láttam ezt. – Arcán gonosz mosoly terült el. – Vivien mondjuk tényleg isteni.

– Ki fogja tépni miatta a szívedet.

– Nem, ha megtudja, hogy miért tettem. Ő is gyűlöli az embereket. Az, hogy egy szédült pillanatra rabul ejtette egy szép pofi, a jellemét nem fogja megváltoztatni, ahogyan a tiédet sem a lány a hálószobádban.

– Tűnj innen!

– Várj még! Hamarosan csinálunk egy kis demonstrációt arról, hogy hogyan is működik ebben a modern világban a mi kis megmozdulásunk. Nem olyan védtelenek, mint voltak, komoly arzenáljuk van. A démonok gyorsak, kegyetlenek és vérszomjasak, de nem sérthetetlenek. Maradjatok távol, mi pedig megoldjuk a gondjaitokat egy időre.

– Ha megindulnak, mi ott leszünk, harcolni fogunk, és ha rajtam múlik, Gábriel el fog bukni. Nem érdemli meg a kegyet, amit Ő adott neki.

– Aha. Ahogyan te sem érdemelted meg, Uriel sem, Metatron sem? Nem gondolod, hogy kezd a nagy mennydörgő becsavarodni?

– Zabos vagy rá, mert téged is lependerített.

– Nem azért. Igen gyűlölöm őt, de nem azért, mert engem tett meg az alvilág urának. Nekem is vannak komoly indokaim.

– Azokat tartsd meg magadnak. Nem fogjuk hagyni, hogy mészároljatok, ennyi.

Lucifer felállt, és visszatette a helyére a poharát.

– Köszönöm az italt. Üdvözlöm Szabinát. Te pedig gondolkodj az ajánlatomon. Hatalmas úr lehetsz, ha a jó oldalra állsz.

– Nem vágyom hatalomra, itt lent van elég.

– Csak haza nem juthatsz. Soha nem fog megbocsájtani neked.

Ő is felállt és az ajtóhoz kísérte.

– Nem baj, végül is már kezdem megszokni, hogy itt vagyok. Néha még kellemesnek is találom. Üdvözlöm Lilithet.

Lucifer intett, és távozott. Becsukta az ajtót, elfordította a kulcsot, de nem vette ki a zárból. Megbízott a lányban. A hálóba sietett. Ő azonnal felpattant, és remegve nézett a háta mögé.

– Elment?

– Igen. Kivágtam innen.

Szabina visszaült, mert remegtek a térdei. Ádám látta, hogy a jobb kezét maga mellé szorította, ahogy az ágyra dobta magát. Odasietett, és óvatosan felemelte. Ronda volt. Ezt a kezét rántotta meg Gábriel. Az ujjai nyoma mind ott volt a bőrén erősen bekékülve, a könyökéig bedagadt, látható volt némi deformitás is – biztosan eltörte.

Szabina nem foglalkozott a sérüléssel, pedig kegyetlenül fájhatott neki.

– Nem adtál vissza neki, ugye?

– Nem, kicsim. Eszemben sem volt. – Felemelte a karját, és a két keze közé fogta. – Ez viszont nem néz ki jól.

Mire meggyógyította, a lány könnyei eleredtek, megérintette az arcát.

– Tényleg maradhatok? Melletted?

– Semmiért nem adnálak.

– Ismerem őt, zsarolni fog téged. Olyan dolgot fog felajánlani, amit előbb vagy utóbb nem fogsz tudni visszautasítani.

Feltérdelt az ágyra, maga elé húzta őt is, kezeivel megfogta az arcát.

– Mit tudna nekem ajánlani, amikor megszereztelek téged?

Levette róla a nagy pólót, nézte őt, kezeivel úgy érintette meg, mintha még mindig nem tudná elhinni, hogy ott van előtte.

– Álomszép vagy.

Mire a szemeibe nézett, Szabina a pólóját markolta.

– Ádám, én annyira… borzasztóan…

– Igen?

– Boldog vagyok veled.

Nem kellett sok idő ahhoz, hogy megnyugodjon. Boldogan bújt hozzá, egy pillanatra sem engedte el a kezét, úgy aludt el. Ádám azonban sokáig nem tudott pihenni. Lucifer és Gábriel tervei nem nyerték el a tetszését. Tisztában volt azzal, hogy mire készülnek, de annyira agyrémnek tartotta, hogy magában csak remélni tudta, elállnak tőle. Csalódnia kellett. A démonok ellen nem sok esélyük van. Ha nem kapnak valami hathatós támogatást, elvesztek, mind a hasadéknál fognak elpusztulni, és Ő rezzenéstelen arccal fogja végignézni. Hacsak nem tud valami fontosat, valami átkozottul csábító dolgot felajánlani Lucifernek, hogy meggondolja magát. Ahhoz viszont tudnia kéne, hogy mire vágyik a legjobban. Ki fogja deríteni, és legyen bármi is az, meg fogja kapni; ennyit megér az emberiség békéje. És az ő életük…

Nézte, ahogy alszik, a kezeit, amelyek a mellkasán pihentek. Nem tudta megállni, hogy ne érintse meg az arcát, ami most mérhetetlenül békés volt. A Hold fénye bevilágította a hálószobát, ezért látta, ahogy halványan elmosolyodik. Hosszú, erős ujjaival lágyan simogatta a szemhéját, az arcán a halvány szeplőket, az ajkait. Még mindig nem tudta elhinni, hogy mellette van; akkor szeretheti, amikor akarja, ő pedig neki adja minden alkalommal a mély érzelmeit, amikért annyira tetszett neki. Még akkor sem szólalt meg, amikor ránézett és a keze a nyakára siklott.

– Ádám?

– Hmm?

– Miért zsaroltál ki tőle?

Nem válaszolt. Semmi értelme nem volt, hiszen azzal csak megbántotta volna. A szándékai cseppet sem voltak kedvesek. Ehelyett mutatóujját az ajkaira tette, hogy tovább nézhesse. Szabina azonban tudni akarta, ezért lehunyta a szemeit és megsimította a nyakát.

– Bátran elmondhatod. Ha válaszolsz, én is elmondom, miért nem adtam fel, amikor olyan durván megaláztál az első éjjel.

Ádám halkan felsóhajtott.

– Meg akartalak gyötörni, mert iszonyatosan dühös voltam rád. Szentül meg voltam győződve arról, hogy te árultál el minket, ezért ki akartam rajtad élni minden haragomat, hogy érezd, mit tettél velem, amikor megszegted az ígéretedet. Ezért, Szabina.

A lány nem nyitotta ki a szemeit, ezért közelebb húzódott hozzá és megfogta az arcát.

– Tartozol nekem. Te jössz.

– El akartam mondani neked az igazat. Tudnod kellett, hogy semmi ne álljon közénk. Sokat jelentesz nekem. Többet, mint kellene.

Mellé feküdt, elengedte az arcát. Kicsit csalódott volt, mert nem erre számított. Nem is igazán tudta, mire várt annyira. Egy mély vallomásra? Hiszen azt ő sem tud neki adni, miért tenné meg? A szemeiben ott volt, az elmúlt napokban egyre erősödött, miért nem elég neki ennyi? Nem tudta.

– Gábriel mesélt nekem arról, hogy sokszor próbálkoztál. Rengeteg társad volt, még ha nagyon rövid időre is. Mi volt a gond, miért nem tudtad megtartani őket?

Kinyitotta a szemeit, de nem nézett a lány szép arcára. Erre tényleg nem akart válaszolni, ez roppant kényes kérdés volt nála. Na és persze, majd pont neki fogja elmondani, hogy akiket nem kidobott, azokat mind megölte. Nem szándékosan, sőt küzdött értük, de a heves indulatait nem tudta megtagadni.

– Hagyjuk ezt, rendben? Vannak dolgok, amikről nem szívesen beszélek.

– Azért, mert megöltél nem egy lányt?

– Honnan veszed ezt?

– Gábriel sok mindent elmondott. Azoknak volt szerencséjük, akiket egyszerűen kitettél, ők nem a temetőbe vonultak.

– Nem hinném, hogy ezt itt, az ágyban kellene feszegetnünk.

– Akkor menjünk át a nappaliba. Engem tényleg érdekel, hogy mi volt a gond, mert szeretnék melletted maradni, szeretnék az életed része lenni. Ahhoz azonban tudnom kell, hogy mit ne rontsak el.

– Ne hazudj nekem, és a legfontosabb: soha ne légy hűtlen. Én sem fogom megtenni, bennem van annyi tartás, hogy elég legyen számomra az, amit te nyújtasz. Ennyi. Ők ezt nem tartották be, de bármennyire is hihetetlen, a legtöbbet nem akartam megölni. A testetek iszonyatosan törékeny, és ha én felkapom a vizet, nem kiabálok, nem tombolok, ami jelezhetné, hogy baj van. Némelyik azt hitte, hogy higgadt vagyok; nem tudták, hogy jobb lett volna megállniuk, ezért tovább szították a haragomat.

– Megütötted őket?

– Nem akartam, hidd el. Rettenetesen sajnáltam mindet. Fájdalmas látni, hogy egyetlen pofon mekkora károkat képes okozni.

– Sajnálom.

Erre nem tudott mit mondani – minek is? Nála jobban senki nem sajnálta, hiszen ő csak érezni akarta, milyen összetartozni; milyen, ha valaki várja haza. Nem családot akart, azt ő nem vállalhat, de a biztos pont, egy érzelmekben gazdag társ, az rettenetesen kellett neki. Szabina talán megérti, hiszen az ő sorsa még az övénél is hányatottabb volt. Ha valaki, hát ő tudni fogja, mit miért tett.

– Nincs mit, Szabina. Én csak egy társat szeretnék, aki nem nyaggat folyton az ostoba kérdéseivel, csak rám néz, ha belépek, és biztosít arról, hogy a továbbiak remekül alakulnak. Vár és megérint, nem húzódik el tőlem. Nekem csak ez kell.

– Fárasztalak a kérdéseimmel?

– Néha igen. Ezt ne vedd magadra: nem vagyok az a típus, aki naphosszat fecseg a dolgairól. Szabina elhúzta tőle a kezét, hanyatt fordult.

– Csak szeretnélek jobban megismerni. Ez kérdések nélkül nem megy.

– Amit lehet, meg is válaszolok.

– Tudom. Nem akarlak ezzel bosszantani, de számomra tényleg fontosak ezek a dolgok. Gábriel rettenetes aknamunkát tud csinálni, nem egyszer kaptam komoly hazugságon, ha rólad volt szó. Tőled akarom hallani.

Megfogta a lány derekát, magára emelte, hagyta, hogy a haja köréjük boruljon.

– Egyezzünk meg valamiben! Ha te is őszinte leszel velem, nincs kifogásom a kérdéseid ellen.

– Oké. Soha nem hazudtam neked, ez könnyen fog menni.

Több kérdésre nem volt alkalma, ő pedig végtelenül elégedetten szorította magához, mert megspórolhatta magának a válaszokat. Nem is tudta, hogy a lassan felkorbácsolt vágy mennyi mindenre megoldás lehet. Nincsenek kérdések, nem kell válaszolni, mondhatni tökéletes. Mosolyogva húzta feljebb magához.

– Van még kérdésed?

– Most nincs. – Szétnyílt ajkakkal nézte, ahogy kajánul mosolyog. – Ez nem fair.

Felült vele, megmarkolta a haját, hátrahúzta a fejét, szája a lány nyakára tapadt.

– De még mennyire, hogy az.

Reggel boldogan, szorosan összebújva ébredtek a hálószoba nagy ágyán. Szabina, mint mindig, mosolyogva nézett rá, legnagyobb bánatára összefont hajjal feküdt mellette. Hanyatt feküdt, keze a feje alatt volt, a másikkal az arcát becézte.

– Minek fontad össze a hajadat? Szeretem, amikor ki van bontva.

– Ennyi hajnál óhatatlan, hogy ne legyen körülötted mindenhol hajszál. Nem akartam, hogy nálad is olyan legyen a párna.

– Leszarom. Ne kösd össze. Napközben nem zavar, de éjjel látni szeretném.

Szabina lerúgta magáról a takarót, és jólesően nyújtózkodott egyet. Ádám azonnal rászólt:

– Maradj így hallod? Meg ne mozdulj!

Szabina kuncogva engedelmeskedett, csillogó szemekkel nézte, ahogy a csípőjénél fölé térdelt és mohón csókolni kezdte a hasát, a combjait, majd egyre feljebb és feljebb.

– Fel tudnálak falni.

Szabina megmarkolta a haját, hangosan felsóhajtott.

– Jézusom!

Éppen az ajkához hajolt volna, amikor valaki kopogott a szoba ajtaján.

– Ki az? – Nagyon durván, türelmetlenül szólt ki.

– Én, Damián. Itt van Vivien is.

– Maradj kint, mindjárt megyek.

– Rendben.

Ádám nagyot nyelve felegyenesedett és a lány szép arcára nézett.

– Bassza meg! Tele van a faszom azzal, hogy nincs a magamfajtának nyugta.

Szabina nézte a férfi csodás testét, és halkan felkuncogott.

– Le sem tudnád tagadni.

Leugrott róla és rácsapott a fenekére.

– Ha elmentek, nem találod viccesnek. Most gyorsan öltözz fel! Gyere majd, addig viszek üdítőt.

Szabina megállt, fogta az ajtófélfát, lángoló arcát nekitámasztotta, és huncut mosollyal nézte, ahogy rávigyorog.

– Azt hittem az az én feladatom. Ádám felkapott egy pólót.– Ezért még számolunk. Igyekezz.

Gyorsan felvett egy farmarnadrágot, kétszer végigszántott ujjaival a haján és átsietett a nappaliba. Vivien gyönyörű volt, mint mindig. Damián az ágyon feküdt, ahogy szokott, és ránézett, ahogy letette az üdítőt az asztalra és lehuppant az egyik fotelbe.

– Mi újság?

– Semmi.

– Tényleg?

– Tényleg.

– Szabina?

Ádám szélesen elvigyorodott és jóízűen ivott az üvegéből, közben egyet kinyitott, kiöntötte egy pohárba és Vivien kezébe adta.

– Köszöni szépen, jól van.

Valóban jól volt. Kócos haját egyszerűen feltűzte, sok tincset hagyott kicsúszni, a testhez álló miniruha, amit Vivien adott neki, úgy tapadt a testére, mint a második bőre, kihangsúlyozva dús melleit, karcsú derekát, széles csípőjét. Ádám hangtalanul nézte, magában a pokolba kívánta a testvérét, mert gondolatban a kezei az alatta meglapuló testét simították végig, de csak mormogott maga elé, majd inkább ivott. Damián elismerően méregette, utána a testévérét vizslatta. Azonnal látta rajta, hogy mi történt az elmúlt napokban. Nem volt hülye, hiszen ismerte a lányt, tudta, mennyire meg tudja őrjíteni a magafajtát.

– Kér valaki kávét?

Vivien felállt és ránevetett.

– Szerintem mindenki.

Szabina rámosolygott, és együtt kimentek a konyhába. Damián a testvére arcát nézte, és halkan felnevetett.

– Ezért nem értünk el téged.

Ádám egy kézzel összegyűrte a flakont és hozzávágta.

– Semmi közöd hozzá! – Megigazította a csuklóvédőket. – Mondjuk úgy, hogy egész jól elvagyunk. – Hátradöntötte a fejét, és jólesően kieresztett egy mély sóhajt. – Istenien megvagyunk.

Damián a kezét nézte, elkomolyodott.

– Meglépted?

Ádám megköszörülte a torkát és enyhén megemelte a csípőjét.

– Nem tudsz rólunk semmit. Hagyj békén!

Ő felült, és még komolyabban a térdére könyökölt.

– Nem vagy olyan, türelmes mint én. Jól meggondoltad? Nagy teher, Ádám.

– Leszarom. Megküzdünk vele.

– Adott már valamit?

– Elkerülöm. Leszorítom a kezeit. Nem kellenek sem az érzései, sem a lelke, nekem csak ő kell.

Damián felkapta a fejét. Aggódott.

– Azokat csak szerelemből adják. – Nézte az arcát és leesett neki. Nem ok nélkül ugrott neki