ROBERT LOUIS STEVENSON
A KINCSES SZIGET

FORDÍTOTTA

KIRÁLY GYÖRGY

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-6377-99-9

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

ELSŐ RÉSZ
A vén kalóz

ELSŐ FEJEZET
A vén tengeri medve a »Benbow Admirális«-ban.

Trelawney lovag, Livesey doktor és a többi urak gyakran kértek, hogy írjam le részletesen a Kincses Sziget történetét, elejétől végig, semmit el nem hallgatva, csupán a sziget fekvését, ezt is csak azért, mert maradt még ott utánunk egy kevés a kincsből. Azért hát tollat ragadok, az Úrnak ezerhétszázegynehányadik esztendejében, és visszamegyek arra az időre, amikor még édesapám a »Benbow Admirális«-hoz címzett korcsma tulajdonosa volt és a barnaképű öreg tengerész, a kardvágással az arcán, először ütötte föl szállását a mi födelünk alatt.

Úgy emlékszem rá, mintha tegnap történt volna, amikor fáradtan betért a korcsma ajtaján, s a matrózládáját egy talicskán tolták utána. Magas, erős, nehézkes, barnaképű ember volt, kátrányos varkocsa ott táncolt a vállai körül, piszkos kék kabátja fölött, sebhelyes, durva kezein csorba, fekete körmök voltak, a kardvágás az egyik orcáján szennyes, fakó, fehér színben futott végig. Emlékszem, amint körülnézett az öböl partján és közben magában fütyörészett, majd rágyújtott a régi matróznótára, amelyet azóta annyiszor hallottam tőle:

Tízen a halott ládáján -
Yo-ho-hó, meg egy üveg rum!

magas, öreg, reszkető hangon, melyet mintha a horgonycölöp nyikorgásához hangoltak volna. Aztán megzörgette az ajtót egy kis bunkóval, melyet magával hordott, és amikor az édesapám eléje ment, nyers hangon egy pohár rumot rendelt. Odatették eléje az italt, melyet lassan iszogatni kezdett, ínyenc módra kóstolgatva az ízét, és egyre maga körül tekintgetve, hol ki a szirtekre, hol föl a korcsmacégérre.

- Tetszik nekem ez az öböl - mondotta végül - és jó helyen fekszik ez a pálinkásbolt. Sok a vendége, gazda?

Az édesapám azt felelte, hogy sajnos, nagyon kevesen szoktak hozzá betérni.

- Akkor hát -, jelentette ki az öreg - ez a nekem való kuckó. Hej, ide, pajtás, kiáltott rá a talicskás emberre - hozza be és vigye föl a ládámat! Megszállok itt egy kis időre - tette hozzá. Én bizony egyszerű ember vagyok, egy kis rum, szalonna, tojás, ennyi az egész, amire szükségem van, meg az a szirtfok ottan, ahonnan a hajók járását figyelhetem. Hogy minek szólítsanak engem? Hát nem bánom, szólítsanak kapitánynak! Oh, már látom, mi a baj, ihol ni! - s azzal odahajított elénk egypár darab aranyat. - Ha a végére jár majd a pénz, akkor szóljanak! - mondotta s olyan büszkén nézett ránk, akár egy kommandáns.

És valóban, bármily kopottas volt a ruhája és bármilyen faragatlanul beszélt, nem látszott közönséges matróznak, inkább valami kormányosnak vagy hajótulajdonosnak, aki megszokta, hogy odavágjon és hogy megfogadják a szavát. A talicskás ember azt mesélte, hogy aznap reggel érkezett meg a delizsáncon a »György király« előtt, ott az után érdeklődött, hogy milyenek a korcsmák a part mentében, és mikor a mienket - amint remélem - dícsérték neki és elmondták, milyen elhagyatott helyen áll, ezt választotta ki magának szállásul. Ennyi az egész, amit vendégünk felől megtudhattunk.

Rendesen nagyon hallgatag embernek mutatkozott. Naphosszat az öböl partján ődöngött, vagy a szirtek között, egy sárgaréz messzelátóval a kezében, esténként megtelepedett a vendégszoba sarkában, közel a tűzhöz és itta az erős groggot. Legtöbbször még akkor sem eredt szóba senkivel, ha megszólították, csupán hirtelenül, büszkén fölnézett néha és akkorát prüszkölt az orrán keresztül, mint egy ködkürt. Mi, meg a kevés vendég, aki házunknál megfordult, hamar megtanultuk, hogy jó az öreget nyugton hagyni. Minden este, mikor hazatért a kóborlásai után, megkérdezte, vajjon nem haladt-e erre valami tengerjáró ember? Először azt hittük, hogy azért kérdezősködik, mert egy magafajtájú embernek a társaságára vágyik; de végül beláttuk, hogy inkább el akarja kerülni az ilyesmit. Valahányszor egy tengerész benézett a »Benbow Admirális«-ba (ami hébe-hóba megtörtént, ha az illető épen a tengerpart mentén igyekezett Bristol felé), az öreg előbb bekukkantott az ajtó függönye mögül, csak aztán lépett be a szobába; ilyenkor biztosak lehettünk, hogy csöndes lesz, mint az egér. Énelőttem legalább nem volt titok a dolog, sőt némiképen osztályosa voltam aggodalmainak. Egy napon félrevont és ígért nekem minden hónap elsején egy ezüsthatost, ha jól kimeresztem a szememet; és mihelyt észrevennék »egy féllábú tengerjáró embert«, abban a pillanatban értesítem őt róla. Gyakran, mikor elérkezett a hónap elseje és én követeltem tőle a béremet, csupán nagyot prüszkölt rám az orrán keresztül és majd lesujtott a tekintetével; de nem telt belé egy hét és meggondolta a dolgot, kezembe nyomta az ezüsthatost és ismét a lelkemre kötötte, hogy jól kimeresszem a szememet »a féllábú tengerjáró ember után«.

Talán el sem kell mondanom, hogy ez a féllábú még az álmaimban sem hagyott békét. Viharos éjszakákon, ha a szél mind a négy sarkában megrázta a házat és a hullámtorlás hangosan üvöltött a part mentében meg a szirtek körül, ezer formában, ezer ördögi ábrázattal táncolt előttem. Hol térdben volt elvágva a lába, hol csípőben; majd valami szörnyszülöttnek látszott, aki csupán egy lábbal jött a világra és az is a teste közepéből nőtt ki. Valóságos lidércnyomást éreztem, ha ugrálni láttam, és futni utánam és hajszolni árkon-bokron keresztül. Alapjában véve drágán fizettem meg a havi ezüsthatosomat, ezekért a szörnyű látomásokért.

Bár a féllábú tengerjáró ember ennyire megrémített, sokkal kevésbé féltem magától a kapitánytól, mint akárki más, aki elébe került. Voltak esték, hogy sokkal több groggot hajtott föl, mint amennyit a feje megbírt; ilyenkor ott üldögélt és énekelte azokat az istentelen, régi, vad matróznótákat, ügyet sem vetve senkire. Néha azonban groggot hozatott az egész társaságnak és arra kényszerítette a remegő embereket, hogy meghallgassák a történeteit, vagy kórusban kövessék az énekét. Néha szinte megrendült a ház a sok »Yo-ho-hó, meg egy üveg rum!«-tól. Az összes jelenlevők az életükért reszkettek és versenyt üvöltöttek egymással. Ha ilyenkor rájött a bolond óra, nem lehetett elviselni a társaságát. Majd az asztalra csapott a tenyerével és csöndet parancsolt, majd szenvedélyes haragra lobbant, ha valaki kérdést intézett hozzá, máskor meg azért volt dühös, ha nem kérdeztek tőle semmit és azt hitte, hogy az emberek nem hallgatják figyelemmel az elbeszéléseit. A világért sem engedte volna meg, hogy valaki elhagyja a korcsmát addig, amíg a sok italtól el nem nyomta őt az álom és föl nem botorkált a szobájába.

De legjobban a történeteivel rémítette meg az embereket. Borzalmas történeteket tudott: akasztásokról és vesszőfutásokról és tengeri viharokról és a Tortuga-szigetről[1] és mindenféle gaztettekről és elátkozott helyekről a spanyol tengeren. Saját szavai után ítélve, az életét a leghitványabb emberek között tölthette, akiket az Úristen valaha megtűrt a tengeren, és az a mód, ahogyan el tudta mondani ezeket a történeteket, a mi együgyű népségünket még jobban megijesztette, mint azok a gaztettek, melyeket elmesélt. Édesapám folyton sopánkodott, hogy tönkre fogja tenni az ő korcsmáját, mert az embereknek nem lesz többé kedvük betérni olyan helyre, ahol egy ilyen zsarnok erőszakoskodásának vannak állandóan kitéve, utána meg fogvacogva térnek haza az ágyukba. A valóságban azonban az öreg tengerész jelenléte csak hasznot hozott a konyhánkra. Az emberek szepegtek ugyan tőle, de később megszokták a mulatságot; az egyhangú vidéki életben jól esett nekik ez a kis izgalom. Sőt egypár fiatalember határozottan a bámulói közé tartozott. Úgy beszéltek róla, mint egy »igazi vén tengeri medvéről« és »hamisítatlan sósheringről«; ehhez hasonló neveket adtak neki és azt mondták, hogy az ilyen emberek teszik félelmetessé a tengeren az angol nevet.

Valahogyan azonban mégis ő volt az oka, hogy tönkrejutottunk. Mert eltellett hét hét után, majd hónap hónap után és még mindig a nyakunkon ült, úgyhogy a pénz már régen a végére járt, apámnak meg alig volt mersze, hogy többet követeljen tőle. Ha szóba hozta előtte a dolgot, az öreg olyan hangosan kezdett prüszkölni az orrán keresztül, hogy üvöltésnek is beillett volna, és az apám sietve kotródott ki előle a szobából. Láttam, mint tördelte a kezét egy ilyen letorkolás után, és meg vagyok győződve róla, hogy az állandó gond és rettegés, amelyben élt, nagyban hozzájárult ahhoz, hogy korai és szerencsétlen halálát siettesse.

Az egész idő alatt, amíg a kapitány nálunk lakott, semmiféle változás nem történt a ruházatán, kivéve hogy egyszer néhány pár harisnyát vásárolt egy házalótól. Mikor egy helyütt leesett a kalapján a karima, úgy hagyta lógni azontúl, bár szeles időben igen kényelmetlen lehetett. Emlékszem a kabátjának külsejére, melyet maga foltozott meg fönn a szobájában és végül nem volt rajta más, mint folt hátán folt. Levelet sohasem írt, nem is kapott, és más emberrel mint a szomszédokkal, szóba sem állt, ezekkel is legtöbbször csak akkor, ha berúgott a rumtól. A nagy matrózládát senki sem látta közülünk soha nyitva.

Csak egyszer támadt valami kellemetlensége és ez a vége felé történt, mikor szegény apámon már annyira erőt vett a betegség, hogy közeledett a halálához. Livesey doktor késő délután érkezett, hogy megnézze a betegét, aztán egy kis vacsorát rendelt az édesanyámnál, majd belépett a vendégszobába, hogy elszíjja a pipáját, míg a lovát lehozták a tanyáról, mert nekünk nem volt istállónk a »Benbow Admirális«-ban. Ott voltam a sarkában és emlékszem, megfigyeltem az ellentétet: egyfelől a tiszta, mosolygó arcú orvos hófehér, hajporos parókájával, ragyogó, fekete szemével és kellemes modorával, másfelől a bárdolatlan környékbeli népség és főként az a mi maszatos, nehézkes, részeg, madárijesztő kalózunk, aki már akkor mélyen nézett a rumosüveg fenekére és karjával nekitehénkedett az asztalnak. Egyszerre csak rágyújtott - már tudniillik a kapitány - arra az örökös nótájára:

Tízen a halott ládáján -
Yo-ho-hó, meg egy üveg rum!
A többit meg elvitte a sátán -
Yo-ho-hó, meg egy üveg rum!

Először azt hittem, hogy »a halott ládája« ugyanaz a hatalmas úti láda, mely odafönt volt elhelyezve az elülső szobában és rossz álmaimban gyakran összekeveredett azzal a féllábú tengerjáró emberrel. De azóta rég abbahagytuk, hogy valami különös jelentőséget tulajdonítsunk ennek a nótának. Ma este sem vetett rá ügyet senki, csak Livesey doktor, és amint észrevettem, nem valami kellemes benyomást tett rá, mert egy pillanatra haragosan fölpillantott, mielőtt beszédbe ereszkedett Taylorral, az öreg kertésszel, akinek egy új orvosságot ajánlott csúzos tagjaira. Közben a kapitány egyre jobban belemelegedett a saját muzsikájába, végre maga elé csapott a tenyerével az asztalra, ami annyit jelentett, hogy - csönd! A hangok egyszerre elnémultak, csak Livesey doktor beszélt tovább, tisztán és nyájasan, mint azelőtt, minden második szónál nagyot szippantva a pipájából. A kapitány egyideig rámeresztette a szemét, aztán megint lecsapott a tenyerével és még keményebben nézett az orvosra, majd kitört egy csúnya, aljas káromkodással:

- Csöndet ottan a födélzetközön!

- Hozzám szólott az úr? - kérdezte a doktor. És mikor a gazfickó egy újabb káromkodás kíséretében azt mondta, hogy igen, - akkor csak annyit mondok magának, hallja az úr, - folytatta a doktor - hogyha így issza tovább a rumot, akkor a világ hamar meg fog szabadulni egy ilyen hitvány frátertől, mint maga!

Az öreg irtózatos haragra lobbant. Fölpattant, előrántotta és kinyitotta a matrózbicskáját és hadonázni kezdett vele, azzal fenyegetve a doktort, hogy odaszögezi a falhoz.

De a doktornak meg sem rezdült a szempillája. Csak úgy a vállán keresztül beszélt vele, mint az előbb, ugyanazon a határozott hangon, kissé hangosabban ugyan, hogy az egész szoba meghallhassa, de azért tökéletes nyugalommal és komolysággal:

- Ha rögtön zsebre nem vágja azt a bicskát, akkor ígérem a becsületszavamra, hogy a legközelebbi esküdtszéki tárgyalás után lógni fog.

Egyideig szemmel méregették egymást, de a kapitány hamar beadta a derekát, eltette a fegyverét és visszatelepedett a helyére, morogva, mint egy megvert kutya.

- És most, hallja az úr, - folytatta a doktor - amióta tudom, hogy egy ilyen fickó tartózkodik a járásomban, vegye tudomásul, hogy szemmel fogom tartani éjjel-nappal. Én nemcsak orvos vagyok, hanem tisztviselő is, és ha meg találnám hallani a legkisebb panaszt maga ellen, ha csak olyas gorombaságért, mint a ma esti, akkor gondom lesz rá, hogy lefüleljem és kitegyem innen a szűrét. Megértette?!

Nemsokára rá elővezették a doktor lovát, az fölült és elnyargalt. De a kapitány békében maradt aznap este és még sok napig azután.

MÁSODIK FEJEZET
A Fekete Kutya megjelenik és eltűnik

Nem sokkal azután bekövetkezett az első azok közül a titokzatos események közül, amelyek végül megszabadítottak bennünket a kapitány személyétől, de nem, amint látni fogjátok, az ügyeitől. Keserves, hideg téli idő volt, hosszú, kemény fagyokkal és erős viharokkal. Kezdettől fogva tisztában voltunk azzal, hogy szegény édesapám aligha fogja megérni a tavaszt. Egészsége napról-napra hanyatlott és rám meg édesanyámra hárult minden munka a korcsmában. S mivel elég dolgunk akadt, nem sokat törődtünk kellemetlen vendégünkkel.

Egy januári reggel történt, egy csípős, fagyos reggelen, kora hajnalban. A tengeröböl szürke volt a dértől, a hullámok fodrai gyengéden nyalogatták a köveket, a nap alacsonyan járt és alig érintve a dombok tetejét messze kisütött a nyilt tengerre. A kapitány a szokottnál korábban kelt föl és kiment a partra, kopott kék kabátja széles szárnyai alatt ide-oda lengett a spádéja, sárgaréz messzelátóját a hóna alá vette, kalapját hátracsapta a fején. Emlékszem, hogy a lehelete füstként szálldosott mögötte, amint elballagott és az utolsó hang, amit hallottam tőle, amikor befordult a nagy szikla mellett, valami hangos, méltatlankodó dörmögés volt, mintha a doktort még mindig nem tudta volna kiverni a fejéből.

Anyám épen fönn foglalatoskodott az édesapám körül, én pedig reggelire terítettem a kapitány számára, mikor kinyílott a vendégszoba ajtaja és betoppant egy ember, akit sohasem láttam azelőtt. Sápadt, viaszarcú legény volt, balkezén két ujja hiányzott; és bár ő is spádét viselt, nem volt semmi harcias a külsején. Mindig nyitva tartottam a szememet, ha tengerészember került elém, akár egy-, akár kétlábú, de emlékszem, hogy ez az egy kifogott az eszemen. Nem volt rajta semmi matróz-szerű, mégis valami tengerszag terjengett körülötte.

Megkérdeztem tőle, mivel lehetek a szolgálatára és ő egy pohár rumot rendelt. Épen indultam kifelé a szobából az italért, mikor az idegen leült az asztal szélére és intett, hogy lépjek közelebb. Megállottam ott, ahol voltam a szalvétával a kezemben.

- Gyere ide, fiacskám, mondotta, gyere közelebb hozzám!

Közelebb léptem.

- Ez az asztal itt az én Bill pajtásom asztala? - kérdezte sanda pillantással.

Megmondtam neki, hogy nem ismerem az ő Bill pajtását, hanem hogy itt egy úr szokott ülni, aki a mi vendégünk s akit kapitánynak szólítunk.

- Nem bánom hát, mondotta, nevezzük Bill pajtást kapitánynak, ha úgy tetszik. Egy kardvágás van ez egyik orcáján és igen kellemes a modora az én Bill pajtásomnak, kivált ha be van rúgva. De hát mondjuk, ha úgy tetszik, hogy a ti kapitánytoknak egy kardvágás van az egyik orcáján - és mondjuk, nem bánom, hogy ez a jobbik pofája. Nos hát, ennyi az egész! Mondd meg hát, itt tanyázik-e ebben a házban az én Bill pajtásom?

Elmondtam neki, hogy épen kiment sétálni.

- Merre ment, fiacskám? Melyik úton indult el?

Megmutattam neki a sziklát és megmondtam, hogy merre szokott a kapitány visszatérni és hogy milyen időtájban, és még néhány más kérdésre is megfeleltem.

- Ah, mondotta, akkor hát az italnál is jobban megörül majd nekem az én Bill pajtásom.

De az arckifejezése ezeknél a szavaknál egyáltalában nem volt vidámnak mondható és nekem megvoltak az okaim rá, hogy azt higgyem, az idegen csalódni fog, föltéve, ha komolyan veszi, amit mondott. De hát ez nem az én dolgom, gondoltam és különben is, ki tudhatta, hogy mit kellett volna tennem. Az idegen egy darabig az ajtó körül ólálkodott benn a szobában, megvizsgálva minden zugot, mint a macska, mikor az egérre les. Egyszer kiléptem az ajtón az országútra, de ő rögtön visszahívott és mivel nem engedelmeskedtem olyan gyorsan, amint szerette volna, borzasztóan eltorzult a viaszos ábrázata és visszaparancsolt olyan káromkodás kíséretében, hogy ijedtemben ugrottam egyet. De alig hogy mellette voltam, megint visszakényszerítette magára előbbi modorát és félig hízelegve, félig gúnyosan a vállamra ütögetett, elmondta, hogy derék fiú vagyok és egészen az ő kedvére való.

- Nekem is van egy fiam, mondotta, úgy hasonlít reád, mintha egy fából faragtak volna benneteket, és ő az én szivem büszkesége. De ami a legelső a fiúknál, az a fegyelem, fiacskám - a fegyelem. Bezzeg, ha együtt hajóztál volna Bill pajtással, akkor sohasem várnád, míg kétszer szóljanak rád, - nem a! Ezt nem szenvedi a Bill pajtás és senki azok közül, akik egyszer vele hajóztak. De itt jön, ha igaz, az én Bill pajtásom, a messzelátóval a hóna alatt, az isten is megáldja a vén fejét, bizony ő az. De nézd csak, fiacskám, osonjunk vissza a vendégszobába és bujjunk el az ajtó mögött, majd egy kis meglepetést szerzünk Bill pajtásnak - az isten is megáldja az öreget, azt mondom.

Így szólt, azzal visszasompolygott velem a vendégszobába s elrejtett maga mögött a sarokban, úgyhogy mindkettőnket elfödött a nyitott ajtó. Nagyon féltem és csöppet sem éreztem magam kellemesen, azt gondolhatjátok, és még jobban megijedtem, mikor észrevettem, hogy az idegen maga is meg volt egy kissé szeppenve. Megtapogatta a kardja markolatát és meglazította a pengét hüvelyében és az egész idő alatt nagyokat nyelt, mintha valami a torkán akadt volna.

Végre a kapitány belépett, bevágta maga mögött az ajtót és nem nézve se jobbra, se balra, egyenesen keresztülment a szobán az asztala felé, ahol a reggeli várta.

- Bill, szólt az idegen erőltetett, kemény hangon, mellyel nagy hatást szeretett volna elérni.

A kapitány sarkon fordult és szembe nézett velünk. A barna szín eltűnt az arcából és még az orra hegye is elkékült. Úgy nézett ránk, mint aki kísértetet lát vagy az ördöggel találkozik vagy még valami rosszabbal, ha ugyan van ilyen. És szavamra mondom, sajnáltam, hogy egy pillanat alatt ennyire megroskadt.

- Mi az, Bill, nem ismersz engem? Nem ismered meg régi hajós-pajtásodat, Bill? kérdezte az idegen.

A kapitány fölhorkant.

- Fekete Kutya! mondotta.

- Ki volna más? felelt amaz, kissé megkönnyebbülve. Ő maga az, a Fekete Kutya, aki eljött megnézni öreg Billy pajtását a »Benbow Admirális«-ban. Ah, Bill, Bill, sok szép időt értünk meg mi ketten, amióta elvesztettem ezt a két karmot, - szólt, fölmutatva a csonka kezét.

- Hát, nézz ide, mondta a kapitány, rám akadtál végre, itt vagyok, ki vele hát, mi bajod?

- Ez reád vall, Bill, szólt a Fekete Kutya, igazad van, Bill. Majd hoz nekem egy pohár rumot ez a drága gyermek, akit úgy megkedveltem; mi meg addig leülünk, ha úgy tetszik, és kibeszéljük magunkat, mint öreg pajtásokhoz illik.

Mikor visszatértem a rummal, már egymás mellett ültek a kapitány reggelizőasztalának a két oldalán - a Fekete Kutya az ajtó felől és féloldalt, úgyhogy egyik szeme rajta volt az öreg pajtáson, a másikkal pedig fedezte a visszavonulást, legalább én úgy vettem észre.

Megkért, hogy távozzam és hagyjam nyitva az ajtót.

- Aztán semmi hallgatózás a kulcslyukon, fiacskám! szólt, és én magukra hagyva őket visszavonultam a söntésbe.

Hosszú ideig, bármennyire odafüleltem, nem hallottam mást, mint halk suttogást; de aztán a hangok lassan emelkedni kezdtek és a kapitánynak egy-két szavát el tudtam kapni, leginkább a káromkodásait.

- Nem, nem, nem, vége legyen a dolognak! kiáltott föl egyszer. Majd hozzátette: Ha akasztásra kerül a sor, hát lógjunk valamennyien, azt mondom!

Egyszerre a káromkodások és egyéb kiáltások rettentő özöne közepette fölborult a szék és asztal, majd acél-csattogás következett és egy fájdalmas üvöltés s a következő pillanatban a Fekete Kutya szedte az irháját, a kapitány meg folyton a nyomában, mindketten kirántott karddal, az elsőnek ömlött a vér a vállából. Közvetlenül az ajtó előtt a kapitány a menekülőre egy utolsó, szörnyű csapást mért, amellyel biztosan kettétörte volna a derekát, ha föl nem fogja a »Benbow Admirális« hatalmas cégére. Még mai nap is láthatni a keret alsó szélén a vágás nyomát.

Ez volt az utolsó csapás az ütközetben. Amint kiért az útra, a Fekete Kutya nyakába szedte a lábát csodálatos gyorsasággal és egy félperc alatt eltűnt a domb háta mögött. A kapitány csak állt a küszöbön és nézte a cégért, mintha megboszorkányozták volna. Aztán párszor végigsimított a tenyerével a homlokán és végre visszafordult a korcsmába.

- Jim, mondotta, rumot! és amint e szókat kiejtette, megtántorodott egy kissé és egyik kezével nekitámaszkodott a falnak.

- Megsebesült? kérdeztem ijedten.

- Rumot! ismételte. El kell mennem innen. Rumot, rumot!

Elszaladtam az italért, de az események annyira kihoztak a sodromból, hogy eltörtem egy poharat és kiöntöttem a tartalmát a padlóra, és még egyre a söntésben babráltam, mikor egy hangos esést hallottam a vendégszobában, és odarohanva, a kapitányt egész hosszában a földön elterülve láttam. Ugyanebben a pillanatban az édesanyám, akit megrémített a lárma és a verekedés zaja, lesietett a lépcsőn a segítségemre. Közös erővel felemeltük a kapitány fejét. Nehezen hörgött, a szemeit nem tudta kinyitni, arca borzalmas színt öltött.

- Istenem, istenkém, kiáltott föl az anyám, micsoda szégyen ebben a házban. És szegény édesapád betegen fekszik odafönn!

Sejtelmünk sem volt róla, mit tegyünk és mint segítsünk a kapitányon, azt hittük legalább is, hogy halálosan megsérült az idegennel való viaskodásban. Igaz, hogy fogtam a rumot és megpróbáltam a szájába önteni, de az keményen összeharapta a fogát és az állkapcsa olyan volt, mint a vas. Nagyot lélekzettünk, mikor megnyílt az ajtó és belépett rajta Livesey doktor, aki épen az édesapámat akarta megnézni.

- Ah, doktor úr, kiáltottunk föl, mit tegyünk? Hol sebesült meg ez az ember?

- Hol sebesült meg? A macskába, sehol! mondotta a doktor. Nincs ezen annyi seb, mint rajtam vagy magukon. Megütötte a guta, amint előre megjósoltam neki. Maga, kedves Hawkinsné, menjen csak föl a férjéhez és ha teheti, ne szóljon neki a dologról. Én meg majd mindent elkövetek, hogy megmentsem ennek a fickónak a hitvány életét, és Jim barátom itt majd hoz nekem egy mosdótálat.

Mikor odavittem a tálat, a doktor már fölhasította a kapitány kabátujját és szabaddá tette hatalmas, ínas karját. Több helyütt tetoválás látszott rajta. »Jó szerencsét!« - »Kedvező szelet!« és »Billy Bones babája«, meg ilyesmik voltak az alsó karján szép rendesen kipingálva, de fönn a vállához közel egy akasztófa volt rajzolva, rajta egy emberrel, - ami szintén igazi művészi munkára vallott.

- Prófétai kép, mondta a doktor az ujjával rámutatva. És most, kedves Billy Bones mester, ha így hínak, hadd lássuk, milyen a színe a vérednek. Jim, nem félsz a vértől?

- Nem uram, mondottam.

- Akkor jó, szólt a doktor, tartsd a tálat! Azzal fogta a lancettáját és megnyitotta a kapitány erét.

Jó csomó vért eresztettünk ki rajta, mielőtt fölnyitotta a szemét és zavartan körülnézett. Először a doktorra ismert rá és bosszúsan összeráncolta a homlokát, majd rám tévedt a pillantása és ez egy kis megkönnyebbülést okozott. De aztán hirtelen elváltozott az arcszíne és fölkiáltott, miközben föl akart emelkedni:

- Hol a Fekete Kutya?

- Nincs itt semmi fekete kutya, felelt a doktor, kivéve az, amelyik ott ül a maga hátán. Megint sok rumot ivott és megütötte a guta, amint előre megmondtam magának. Épen az imént, minden kedvem ellenére, a hajánál fogva húztam ki magát a sírból. Nos Mister Bones -

- Nem úgy hívnak engem, szakította félbe a kapitány.

- Mit bánom én, folytatta a doktor, egy kalózt hívnak így, akit ismertem. Csak a rövidség okáért szólítom így magát és amit mondani akarok, az a következő: egy pohár rum meg nem öli magát, de ha megiszik egyet, akkor megkívánja a másodikat meg harmadikat, és fogadok a parókámba, hogyha rövidesen abba nem hagyja az itókát, akkor meg fog halni - érti? - meg fog halni és oda fog költözni, ahová a bibliás ember. Most pedig szedje össze az erejét, majd fölsegítjük magát az ágyába.

Közös erővel, nagy üggyel-bajjal, fölcipeltük a lépcsőn és lefektettük az ágyába, ahol a feje hátrahanyatlott a vánkoson, mintha ismét elájult volna.

- Most pedig tartsa az eszében, mondta a doktor, én elhárítok magamról minden felelősséget - de ez a szó, hogy »rum«, a halált jelenti magának!

Azzal karon fogott engem és elindult, hogy megnézze az édesapámat.

- Ez még semmi, mondotta, amint betette maga mögött az ajtót. Elég vért csapoltam ki belőle, hogy nyugton maradjon egy ideig. Egy hétig hadd nyomja az ágyat - ez lesz a legjobb neki, meg nektek is. De még egy gutaütés és örökre elpatkol.

HARMADIK FEJEZET
A fekete folt

Déltájban bementem a kapitányhoz néhány orvossággal és frissítővel. Még mindig úgy feküdt, ahogy elhagytuk, kissé magához tért ugyan, de igen gyönge volt és izgatott.

- Jim, mondotta, te vagy itten az egyetlen valamirevaló ember; tudod, hogy mindig jó voltam hozzád. Nem mult el hónap, hogy meg ne kaptad volna az ezüsthatosodat. És látod, pajtás, nagyon el vagyok csigázva és mindenki elhagyott; és Jim, úgy-e hozol nekem egy pohárka rumot úgy-e megteszed, pajtikám?

- A doktor azt mondta - kezdtem, de a kapitány közbe vágott, elkezdte szidni és átkozni a doktort gyönge hangon, de szívvel-lélekkel.

- A doktorok mind semmirekellők, mondotta, és ez a doktor itten, hát mit ért ez a tengerjáró emberhez? Voltam én olyan helyen, ahol melegebb volt a pokolnál és a pajtásaim úgy hullottak körülöttem a sárgaláztól, mint a legyek, és a jó anyaföld úgy ringott, mint a tenger a földrengéstől - mit tud a doktor az ilyen országokról? - és bennem a rum tartotta a lelket, mondom neked! A rum volt nekem az ételem és italom, a barátom és a feleségem; és ha nem juthatok rumhoz, olyan vagyok, mint egy nyomorult, öreg hajóroncs egy szélcsöndes parton, rátok száll majd a vérem, terád Jim, meg arra a semmirekellő doktorra.

Azzal megeresztett még egypár káromkodást, majd így folytatta bűnbánó hangon:

- Nézd, Jim, hogy reszketnek az ujjaim? Nem tudom őket nyugodtan tartani, nem én, a világért sem. Egy csöpp ital nem szaladt le a torkomon egész áldott nap. Az a doktor bolond, mondom neked. Ha nem jutok egy korty rumhoz, Jim, akkor rémeket fogok látni. Máris láttam egynéhányat. Láttam az öreg Flintet ott mögötted, a sarokban, olyan világosan láttam, mint a nyomtatott betüt. És ha rám jönnek a rémek, akkor nem bánom, de fenekestül fölforgatom az egész házat. A doktortok maga mondotta, hogy egy pohár meg nem árt. Adok neked egy arany guineát egy pohárkáért, Jim!

Az izgatottsága egyre növekedett, és én aggódtam az édesapámért, aki nagyon rosszul érezte magát ezen a napon és szüksége volt a nyugalomra. Különben, hogy a kapitány fölemlegette a doktor szavát, nyugodtan elhoztam neki az italt és inkább az sértett, hogy meg akart vesztegetni.

- Nem kell nekem a maga pénze, mondtam, inkább adja meg, amivel tartozik az édesapámnak. Kap egy pohárral, de avval elég!

Mikor odanyujtottam neki az italt, mohón utána nyúlt és kiitta.

- Ej haj, mondotta, ez biztos valami jobb fajta. És most, pajtás, mit mondott a doktor, mennyi ideig kell nyomnom ezt az öreg vackot?

- Egy hétig legalább, mondtam.

- Mennydörgős ménküt! kiáltotta. Egy hétig! Az lehetetlen: azalatt rám küldik a fekete foltot. Azok a bitangok talán már ebben a pillanatban kiszimatolták a hollétemet; olyan gazfickók, akik nem tudják megőrizni a magukét és szeretnék elkaparintani a másét. Hát ez tengerészhez illő eljárás, szeretném tudni? De én takarékos ember vagyok. Sohasem tékozoltam el a pénzemet, nemhogy elvesztettem volna. Majd túljárok én az eszükön, nem félek én tőlük. Van nekem még egy tartalék-vitorlám, kifogok én megint rajtuk.

Miközben így beszélt, nagy kínnal fölkelt az ágyban, görcsösen a vállamba kapaszkodva, hogy majdnem fölsikoltottam; a lábait úgy húzta, mintha két holtsúly lett volna. A szavait amilyen elevenen és bátran fűzte össze, olyan szomorú ellentétben állottak a gyönge hanggal, amellyel kiejtette őket. Mikor ülő helyzetbe jutott az ágy szélén, egy kis pihenőt tartott.

- Ez a doktor elbánt velem, mormogta, zúg a fülem. Fektess vissza!

Mielőtt még segíthettem volna neki, hátraesett megint előbbi helyére, és egy kis ideig nyugodtan feküdt.

- Jim, mondotta végre, láttad azt a tengerjáró embert ma?

- A Fekete Kutyát? kérdeztem.

- Ah, a Fekete Kutya! mondotta. Az egy komisz ember, de még rosszabbak azok, akik ideküldték. Hát, ha nem tudok innét elszabadulni sehogyan, és azok a kezembe nyomják a fekete foltot, akkor, értsd meg, az öreg matróz-ládám az, amire fáj a foguk. Akkor lóra ülsz - tudsz lovagolni, úgy-e? Nos hát akkor lóra kapsz és elvágtatsz - hát, igen, nem bánom - ahhoz a nyomorult doktorhoz, és elmondod neki, hogy csődítse össze minden épkézláb emberét - csendőreit meg afféléket - és itt a »Benbow Admirális« fedélzetén lefülelheti az öreg Flint egész legénységét, minden matrózt és hajósinast, ami csak megmaradt belőle. Én voltam az első kormányos, bizony én, az öreg Flint első kormányosa, és egyedül én tudom a világon, hogy hol van az a hely. Ő maga adta a kezembe Savannahban, mikor a halálán volt, mint én mostan, látod. De aztán el ne fecsegd, míg a kezembe nem nyomják a fekete foltot, vagy amíg megint a szemed elé nem kerül az a Fekete Kutya, vagy egy féllábú tengerjáró ember, Jim - ő legfőként valamennyi közül.

- De hát mi az a fekete folt, kapitány? kérdeztem.

- Az intőjel az, pajtás. Majd szólok neked, ha megkapom. De aztán tartsd ám nyitva a szemedet, Jim, és megosztozkodom veled testvériesen, becsületszavamra mondom.

Egy darabig még tovább suttogott, de hangja egyre gyöngült. Kevéssel azután beadtam neki az orvosságot, melyet úgy fogadott, mint egy kis gyermek azzal a megjegyzéssel: »ha valaha tengerészember rászorult erre a maszlagra, akkor az én vagyok«. Aztán mély, ájulás-szerű álomba merült és én magára hagytam. Hogy mit tettem volna, ha minden rendben ment volna, azt nem tudom. Talán elmondtam volna az egész történetet a doktornak; mert halálos aggodalomban voltam, hogy a kapitány megtalálja bánni a vallomását és akkor végem van. De a sors úgy fordult, hogy szegény apám váratlanul elhúnyt aznap este, és azzal minden más dolog félre került. A ránkszakadt nagy szomorúság, a szomszédok látogatásai, a temetés iránt való intézkedések, amellett az egész korcsma ellátása, annyi munkát adott nekem, hogy alig értem rá törődni a kapitánnyal, nemhogy meg lettem volna ijedve tőle.

Annyi bizonyos, hogy másnap reggel a maga lábán vánszorgott le a lépcsőn, és elköltötte ebédjét, mint rendesen, bár keveset evett, de félek, annál többet ivott a rumból, mert maga szolgálta ki magát a söntésben dörmögve és prüszkölve az orrán keresztül és senki sem mert eléje kerülni. A temetés előtti estén is be volt rugva, mint mindig: és valóságos botrány volt hallani, amint a gyászházban elénekelte azt a csúnya, öreg tengerésznótát. De amilyen gyönge volt, olyan halálos rettegésben voltunk miatta, a doktornak valami ügyben hirtelen el kellett távoznia jó néhány mérföldnyire, nem is láttuk azóta a közelben apám halála után. Azt mondtam, hogy a kapitány nagyon elgyengült, és valóban napról-napra inkább hanyatlani látszott, semhogy erejét visszanyerte volna. Föl- és lebotorkált a lépcsőn, eltámolygott a vendégszobából a söntésbe és vissza, néha az ajtón is kidugta az orrát, egy kis tengerszagra, a falba kapaszkodva járás közben és nehezen lihegve, mint aki meredek hegyre mászik. Hozzám sem volt semmi különös mondanivalója és én azt hittem, hogy egészen elfelejtette a vallomását. Csak a viselkedése volt sokkal vadabb, és testi gyöngesége ellenére, sokkal erőszakosabb mint valaha. Szörnyű volt látni, mikor elfogta a mámor és kihúzva a kardját, maga elé fektette az asztalra. Mindamellett kevesebbet törődött az emberekkel, mintha teljesen elfoglalták volna a gondolatai és képzelgései. Egyszer például mindnyájunk legnagyobb csodálatára egy egész más nótába fogott, valami falusi szerelmi dalba, melyet fiatalkorában tanulhatott, mielőtt még a tengerre került volna.

Így múltak az események; egyszer, épen a temetés után egy nappal, egy keserves, ködös, fagyos délután, három óra tájban egy pillanatra kinéztem az ajtón és szomorú gondolatok foglalták el a lelkem, mikor észrevettem, hogy valaki lassan cammog felénk az úton. Nyilván vak volt, mert egy bottal tapogatta az utat maga előtt és egy nagy zöld ellenző takarta el a szemét és orrát. Görnyedten haladt, mintha kor vagy gyöngeség sujtotta volna, és egy bő, kopott, rojtos matróz-köpenyt viselt, csuklyával a hátán, amely valósággal púpossá tette. Sohasem láttam életemben ijesztőbb külsejű alakot. Megállt néhány lépésnyire a korcsma előtt és valami furcsa éneklő hanghordozással belekiáltott a levegőbe maga elé:

- Egy szegény szerencsétlen világtalan, aki hazája, Anglia, és György király dicső védelmében - az Úr áldása rajtuk - vesztette el drága szemevilágát, azt kéri, ha van a közelben valami jámbor lélek, mondaná meg neki, merre, a környéknek melyik részén járhat mostan?

- A »Benbow Admirális« előtt, a Black Hill-öböl tájékán van mostan, jó ember, válaszoltam neki.

- Hallok egy hangot, mondotta, egy fiatalos hangot. Nyújtsa ide a kezét, kedves ifjú barátom és vezessen be a korcsmába!

Kinyújtottam a kezemet és a szörnyű, nyájashangú, világtalan ember abban a pillanatban vasmarokkal ragadott meg. Annyira meghökkentem, hogy először ki akartam szabadítani magam a karmai közül, de a vak egyetlen kézmozdulattal magához rántott.

- Hát, fiam, mondotta, most vezess a kapitány elé!

- Uram, feleltem, szavamra mondom, nem merem.

- Oh, válaszolt gúnyosan, csak ez a baj! Rögtön vezess be, vagy kitöröm a karodat.

S amint ezt mondta, olyat csavart a kezemen, hogy fölkiáltottam.

- Uram, mondottam, nem magamat, hanem magát féltem. A kapitány egészen megváltozott. Kivont karddal szokott ülni az asztalánál. Egy másik úri ember -

- Mars, hát, előre! szakított félbe, és én sohasem hallottam kegyetlenebb, hidegebb és csúnyább hangot, mint ezé a vak emberé. Ettől jobban megijedtem, mint a fájdalmas szorítástól és rögtön szót fogadva neki, egyenesen bevezettem az ajtón a vendégszoba felé, ahol a mi öreg beteg kalózunk üldögélt, bódultan a rumtól. A vak ember szorosan mellettem maradt, a vasmarkában tartva a kezemet és olyan erővel nehezedett rám, hogy majd összeroskadtam alatta.

- Vezess egyenesen feléje, és mikor a közelébe érünk, akkor kiáltsd el magadat: »Itt egy jó barát, Bill!« Ha nem teszed, akkor én -

Azzal olyat szorított a kezemen, hogy azt hittem, abban a pillanatban elájulok. Egyszóval annyira meg voltam rémülve a vak koldustól, hogy elfelejtettem a kapitánytól való félelmemet és alig nyitottam ki a vendégszoba ajtaját, tüstént elkiáltottam remegő hangon azokat a szavakat, melyeket rámparancsolt.

A boldogtalan kapitány fölvetette a szemét, és a rum nyomban kipárolgott a fejéből, olyan józan képpel bámult ránk. Az arckifejezése nem annyira rémületet, mint inkább halálos rosszullétet árult el. Olyan mozdulatot tett, mintha föl akart volna kelni, de nem hiszem, hogy elég erő maradt volna a testében.

- Nos, Bill, maradj csak ülve, ahol vagy, mondta a koldus. Ha nem látok, meghallom én még az ujjak mozgását is. Az üzlet üzlet. Nyújtsd ki a bal kezedet! Fiam, te meg fogd meg azt a bal kezet a csuklójánál és tartsd ide az én jobb kezemhez!

Mindketten betüszerint engedelmeskedtünk neki és én csak annyit vettem észre, hogy a jobb markából, melyben a botját szorongatta, valamit átcsusztatott a kapitány tenyerébe, aki rögtön összecsukta az ujjait.

- Ezzel készen volnánk, szólt a vak koldus és e szavaknál hirtelen elengedte a kezemet, és hihetetlen biztonsággal meg fürgeséggel kisurrant a vendégszobából, ki az országútra, ahol megint hallhattam - amint mozdulatlanul ott állottam - kopp-kopp a kopogását a botjának, amint elenyészett a távolban.

Jókora idő telt el, mielőtt akár én, akár a kapitány, visszanyertük volna a lélekjelenlétünket. De végül is, még pedig ugyanabban a pillanatban, elengedtem a kapitány csuklóját, melyet még mindig a kezemben szorongattam, ő pedig visszahúzta a kezét és figyelmesen a tenyerébe bámult.

- Tíz órakor! kiáltotta. Még van hat óránk, Még van időnk! s azzal talpra ugrott.

De alig hogy ezt tette, megtántorodott, kezével a torkához kapott, egy pillanatig ott állt szédelegve, aztán egy különös hangot hallatva egész súlyával arccal előre elvágódott a padlón.

Rögtön odafutottam hozzá, hangos szóval az anyám után kiáltva. De hiába volt minden sietség. A guta, mint a villámcsapás, halálra sujtotta a kapitányt. Különös és érthetetlen dolog, - mert kétségkívül sohasem szerettem ezt az embert, bár utoljára kissé sajnálni kezdtem - most, hogy holtan előttem feküdt, könnyekre fakadtam. Ez volt a második haláleset, melyet láttam, és az elsőnek fájdalma még frissen sajgott a szívemben.

NEGYEDIK FEJEZET
A matróz-láda

Időt nem vesztegetve, természetesen mindent, amit tudtam, elmondtam édesanyámnak; ezt talán már régen meg kellett volna tennem, és láttuk mindjárt, hogy nehéz és veszedelmes helyzetbe kerültünk. A kapitány pénzének egy része - ha ugyan egyáltalában volt valamije - kétségkívül minket illetett meg; de korántsem látszott valószínűnek, hogy a kapitány hajós-társai, főként az a két példány, akikkel nekem dolgom akadt, a Fekete Kutya meg a vak koldus, hajlandók lennének prédájuk egy részét átengedni, hogy kifizessék vele a halott adósságait. A kapitány rendelkezését, hogy kapjak tüstént lóra és nyargaljak el Livesey doktorért, nem teljesíthettem, mert egyedül és védtelenül kellett volna hagynom az édesanyámat, s így ezt a tervet elejtettük. Valóban lehetetlennek látszott, hogy egyikünk is ott maradjon tovább a házban: a szén pattogása a konyha tűzhelyén, sőt még az óra ketyegése is, rettegéssel töltött el bennünket. Úgy tetszett, mintha a környéken közeledő léptek zaja hangzott volna föl; és amint a kapitány holtteste a vendégszoba padlóján előttem feküdt és amint eszembe jutott az átkozott vak koldus, aki itt ólálkodott a környéken és minden percben visszatérhetett, voltak pillanatok, hogy félelmemben, amint mondani szokás, majd kibújtam a bőrömből. Hirtelenül el kellett határoznunk magunkat; végtére a legjobbnak láttuk, ha mindketten elszaladunk a szomszédos tanyára és ott keresünk segítséget. Szót követte a tett. Hajadonfővel, ahogy voltunk, egyszeriben kirohantunk az esti szürkületbe és a hideg ködbe.

A tanya nem volt tőlünk távolabb néhány száz lépésnél, bár el volt rejtve szem elől, a következő öböl túlsó oldalán, s ami még jobban fölbátorított, épen ellenkező irányban feküdt, mint ahonnan a vak koldus föltűnt és amerre valószínüleg visszatért. Csak néhány percig tartott az út, bár néhányszor megálltunk és egymás karjaiba kapaszkodva hallgatózni kezdtünk. De semmi gyanus nesz nem mutatkozott - csupán a hullámverés halk csobogása és a varjak károgása a fák között.