A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Vision in White

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvborító: Malum Stúdió

Copyright © 2009 by Nora Roberts

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2011

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2011

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-754-3

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kozári Imre készítette

A sorozat többi kötete:

Nora Roberts: Látomás fehérben (Menyasszonyok 1.)

Nora Roberts: A boldogság virágai (Menyasszonyok 2.)

Nora Roberts: A boldogság édes íze (Menyasszonyok 3.)

Nora Roberts: Mindörökkön örökké (Menyasszonyok 4.)

Dannek és Stacie-nek.

Jasonnek és Katnek.

A sok kedves pillanatért.

ELŐHANG

Mackensie Elliot alig múlt nyolcéves, de már tizennégy alkalommal vonult az oltár elé. A házastársa lett többek között a három legjobb barátnője, az egyikük bátyja (aki mindvégig hevesen tiltakozott a nász ellen), valamint két kutya, három macska és egy nyúl.

Az esküvőkön nemcsak a menyasszony, illetve a vőlegény szerepét játszotta el, hanem többször ellátta a menyasszony tanúja, a koszorúslány, a vőlegény tanúja, a vőfély és az anyakönyvvezető feladatát is.

A frigyek rövid életűnek bizonyultak, és már aznap délután felbomlottak, de mindez rendkívül barátságos légkörben zajlott. Mac számára nem volt meglepő, hogy a házasság ilyen ingatag szövetség, hiszen a saját szülei is már két válással dicsekedhettek –egyelőre.

Az esküvősdi nem tartozott a kedvenc játékai közé, de mindig örömmel vállalta a papi vagy a békebírói teendőket. Miután az apja második felesége bemutatta az unokaöccsének, és Mac részt vett a fiú bar micvóján, azóta rabbiként is szívesen szerepelt a szertartásokon.

Ráadásul nagyon szerette a fogadáson felszolgált tündértortát, a finom süteményeket és a szódavizes limonádét.

Az esküvőszervezés inkább a barátnője, Parker kedvenc játéka volt, és a boldogító igen kimondására mindig a connecticuti Brown-birtokon került sor. Nyáron a tágas kertben, egy árnyas lugasban, vagy az ezüstösen csillogó tó partján, télen pedig a nagy házban, a kandallóban ropogó tűz előtt.

Rendeztek egyszerű esküvőket és bonyolult szertartásokat. Eljátszottak királyi menyegzőket, romantikus szöktetéseket, cirkuszos és kalózhajós témákat. Minden ötletet komolyan megbeszéltek, a részleteket szavazással döntötték el, és hajlandóak voltak megvalósítani a legmerészebb ötleteket, vagy a legkirívóbb kosztümöket is.

Tizennégy házasság után Mac mégis úgy érezte, hogy belefáradt már ebbe a játékba.

Ám fásultsága csak addig tartott, amíg el nem jött a nagy pillanat, amely meghatározta későbbi életét.

Mackensie nagyon szerette az apját, de sajnos egyre ritkábban látta. A férfi egy Nikon fényképezőgépet küldött a lánya nyolcadik születésnapjára. Mac azelőtt nem érdeklődött a fényképezés iránt, ezért először ezt is a többi furcsa ajándék közé dobta, amit az apja a válás óta adott vagy küldött neki. Mac anyja azonban mesélt az ajándékról az ő anyjának, mire a nagymama szapulni kezdte a „mihaszna Geoffrey Elliotot”, és megjegyezte, hogy milyen ostobaság fényképezőgépet adni egy nyolcéves kislánynak, akinek még Barbie baba való.

Mac a nagymamája egyetlen kijelentésével sem értett egyet, ezért azonnal feltámadt benne az érdeklődés a fényképezőgép iránt. A nagyi náluk vendégeskedett, pedig Mac már alig várta, hogy visszatérjen a scottsdale-i nyugdíjas otthonba. A nagymamája bosszantására mindenhová magával vitte az ajándék Nikont, és naphosszat játszott vele. Lefényképezte a szobáját, a saját lábát és a barátnőit. A képek mind elmosódottak és sötétek, vagy életlenek és túl világosak lettek. A sok kudarc, valamint az anyja meg a mostohaapja közeledő válása elkedvtelenítette Macet, és egy idő után megfeledkezett a fényképezőgépről. Még évekkel később sem tudta megmagyarázni magának, hogy azon a szép nyári délutánon miért vitte magával Parkerékhez az esküvői szertartásra.

Már megtervezték a hagyományos kerti esküvő minden részletét. Emmaline, a menyasszony, és Laurel, a vőlegény a rózsalugas alatt mondja ki a boldogító igent. Emma fejét csipkés fátyol, a ruháját pedig egy hosszú uszály díszíti, amit Parker édesanyja varrt egy régi asztalterítőből. Parker kutyája, az öreg, békés Harold vezeti végig a kerti úton, az oltár elé.

Az ösvényt Barbie és Ken babák, káposztababák, meg kitömött plüssállatok szegélyezték. Ők voltak a vendégek.

–A meghitt szertartás után a kertben rendezzük meg a fogadást –közölte Parker, miközben Emma fátylát igazgatta. –Hol van a vőfély?

Laurel nagy nehezen átverekedte magát a hortenziabokrokon, és betoppant a tisztásra.

–Elfutott, és felszaladt a fára egy mókus után. Nem tudom lecsalni.

Parker ingerülten forgatta a szemét.

–Majd érte megyek. Nem szabad az esküvő előtt meglátnod a menyasszonyt, Laurel! Az nem hoz jó szerencsét. Mac, légy szíves, igazítsd meg Emma fátylát, és add a kezébe a csokrot. Addig Laurel és én leszedjük a fáról Mr. Fisht.

–Én inkább úszni mennék –jelentette ki Mac, és szórakozottan megráncigálta Emma fátylát.

–Majd úszunk, ha férjhez mentem –nyugtatta meg Emma.

–Nem unod még, hogy állandóan férjhez mész?

–Nem. Miért unnám? Itt minden olyan szép, és még a virágok is illatoznak.

Mac odaadta Emmának a gyermekláncfűből és ibolyából készült csokrot. Parker szülei csak ezt engedték leszedni a kertből.

–Csinos vagy.

Mac ezt őszinte elismeréssel mondta. Emma sötéten csillogó haján remekül állt a fehér fátyol, és melegbarna szeme élénken csillogott, amikor megszagolta a szerény virágcsokrot. Az arcát meg a karját aranyszínűre festette a nyári nap, és Mac bosszankodott a saját tejfehér bőre miatt.

A vörös haj átka, szokta mondogatni az anyja, és mindig hozzátette, hogy az apjától örökölte a rézszínű tincseit. Nyolcévesen Mac a korához képest magas volt, és olyan sovány, mint egy kóró. Legjobban mégis azt gyűlölte magán, hogy fogszabályzót kellett hordania.

Emmaline olyan volt mellette, mint egy cigány hercegnő.

Nemsokára felbukkant Parker és Laurel. A két kislány vidáman nevetgélt, és Parker a vőfélyként szereplő macskát szorongatta a karjában.

–Mindenki foglalja el a helyét! –kiáltotta el magát Parker, és Laurel karjába tette a macskát. –Mac, neked még fel kell öltöznöd! Emma…

–Nem akarok koszorúslány lenni! –fakadt ki Mac, amikor megpillantotta a kerti padra terített Hamupipőke-ruhát. –Az az anyag nagyon viszketős, és túl meleg. Miért nem lehet Mr. Fish a tanú, és én a vőfély?

–Azért, mert így terveztük meg. Az esküvő előtt mindenki ideges egy kicsit. –Parker hátradobta két hosszú barna copfját, és felemelte a ruhát, hogy még egyszer alaposan szemügyre vegye. Miután úgy találta, hogy nincsenek rajta szakadások vagy foltok, odadobta Macnek. –Semmi baja a ruhának. Gyönyörű szertartás lesz, Mac. Az ifjú pár örök szerelmet fogad egymásnak, és utána boldogan élnek, míg meg nem halnak.

–Az anyám szerint nincs is örök szerelem!

Mac kijelentését egy kis csend követte. Mindenki a válásra gondolt, de nem akarta kimondani.

–Nem is kell, hogy igaz legyen. –Parker szeme megtelt együttérzéssel, és megsimogatta Mac csupasz karját.

–Nem akarom felvenni a ruhát, és semmi kedvem ahhoz, hogy koszorúslány legyek. Én inkább…

–Rendben. Semmi baj. Akkor majd elképzeljük, hogy van koszorúslány. Te pedig… fényképeket készítesz, és megörökíted az örömteli eseményt.

Mac a nyakában lógó fényképezőgépre nézett, amiről közben teljesen megfeledkezett.

–Úgysem sikerülnek a képek.

–Talán most igen. Meglátod, nagyon jók lesznek. Te leszel a hivatalos esküvői fényképész.

–Készíts egy képet rólam és Mr. Fishről! –kérlelte Laurel, és magához ölelte a cicát. –Légy szíves, Mac!

Mac engedelmesen felemelte a gépet, és fásultan megnyomta az exponálógombot.

–Hogy erre eddig miért nem gondoltunk? Beállított fotókat készítesz a menyasszonyról meg a vőlegényről, és az egész szertartásról! –Parkert felvillanyozta az új ötlet, és a hortenziabokorra dobta a Hamupipőke-ruhát. –Remek lesz, és nagyon jól fogunk szórakozni. Menj végig a padsorok között a menyasszonnyal és Harolddal. Próbálj néhány jó képet csinálni. Várok még egy kicsit, aztán elindítom a zenét. Gyerünk!

Az esküvő után tündértorta és limonádé lesz, emlékeztette magát Mac. Később pedig úszni fognak, és még jobban érzik magukat. Nem számít, ha a képek nem sikerülnek. Az sem baj, hogy a nagymamájának igaza volt, és még túl fiatal egy ilyen komoly fényképezőgéphez.

Nem bánja, hogy az anyja megint válik, és már el is költözött tőlük a mostohaapja, akit kezdett megkedvelni.

Megpróbált egy jó képet készíteni Emmáról meg a békésen ballagó Haroldról, de közben arra számított, hogy a kész felvételen megint csak elmosódott alakokat, és a saját hüvelykujja maszatos árnyékait fogja látni.

Amikor a zene megszólalt, már bánta, hogy nem vette fel a csiklandós ruhát, és nem játszotta el a koszorúslány szerepét. Miért hagyta, hogy az anyja meg a nagyanyja elrontsa a kedvét? Megfogadta, hogy csak azért is oda fog figyelni a fényképezésre! Megkerülte a vendégeket, és megállt az ösvény szélén, hogy megörökítse, amint Harold az oltár elé vezeti Emmát.

Érdekes, hogy a gép lencséjén át minden olyan másnak tűnik, és közelebb tudja hozni Emma arcát. A fehér fátyol a barátnője sötét hajára omlott, a nap sugarai áttörtek a vékony anyagon, és földöntúli szépséget kölcsönöztek a vonásainak. Olyan volt, mint egy látomás. Látomás fehérben.

Közben Parker a tiszteletes szerepét játszva belefogott a beszédébe, Mac pedig buzgón fényképezett. Megörökítette Emma és Laurel kézfogását, meg a lábuk előtt összegömbölyödő Haroldot, aki békésen horkolni kezdett.

Laurel haja előbukkant a fekete vőlegénykalap alól és meglebbent a szélben. Mr. Fish nagyot ásított, és a bajsza megrezdült.

Mac úgy érezte, hogy valami megváltozott a lelkében, és ez újfajta határozottsággal töltötte el. Még egyszer szemügyre vette a rózsalugas alatt álló három csinos lányt, és egy hirtelen ötlettől vezérelve megbillentette a fényképezőgépet. Aztán még egy kicsit. Addig ügyeskedett, míg a három arc egy képzeletbeli háromszög csúcsaira került. Nem sejtette, hogy ezt kompozíciónak nevezik, csak a lencsén át úgy szebbnek tartotta a látványt.

A következő pillanatban egy kék pillangó jelent meg a képben, és Emma csokrára telepedett. A fehér rózsák alatt a három arcon egyszerre ragyogott fel a meglepetés és az öröm.

Mac megnyomta a gombot.

Tudta, hogy ez a fénykép nem lesz elmosódott, homályos és fakó. A hüvelykujja most nem takarta el a lencsét. Lelki szemei előtt látta a kész képet, és biztos volt abban, hogy a nagymamája mégis tévedett.

Talán nem létezik örök szerelem, de ő akkor is el akarja kapni az örömteli pillanatokat, amelyeket így örökké meg lehet őrizni.

1.

Január elsején Mac ingerülten csapdosott maga körül, hogy elnémítsa az ébresztőórát, de csak annyit ért el, hogy leesett a heverőről, és elterült a stúdió padlóján.

–A csudába! Boldog új évet! –morogta maga elé.

Egy darabig spiccesen és kábán feküdt a földön, majd eszébe jutott, hogy előző este nem volt ereje felmenni a hálószobába –és az ébresztő a számítógépből szól, amelyet délre állított be.

Feltápászkodott, és kitámolygott a konyhába, hogy kávét készítsen magának.

Mi vesz rá egy párt arra, hogy szilveszterre tegye az esküvőjét? Miért akarnak komoly szertartást rendezni egy olyan ünnepen, amelyet maratoni ivászatra és felelőtlen szexuális kapcsolatok létesítésére találtak ki? Ráadásul a rokonokat és a barátokat is odavonszolják –meg az esküvői fényképészt.

Persze az előző esti fogadásnak már hajnali kettőkor vége volt, és nyugodtan lefeküdhetett volna, mint minden más normális ember. De ő feltöltötte a képeket, és majdnem három órán át dolgozott a Hines–Myers-esküvő fotóin.

Nem tudott ellenállni a kísértésnek, mert némelyik annyira jól sikerült! Akadt közöttük egészen kiváló is.

Vagy mindegyik csapnivaló lett, és csak az éjszaka emelkedett hangulatában tartotta olyan remeknek a végeredményt?

Nem. A felvételek valóban jók lettek.

Három kanál cukrot tett az erős kávéba, és az ablakhoz lépett. A forró italt kortyolgatva végignézett a Brown-birtok hóval borított parkján.

Az esküvő nagyon jól sikerült –állapította meg. Talán Bob Hines és Vicky Myers is felfogja ezt, és igyekszik majd, hogy a házassága is jó legyen.

Akárhogy is lesz, ennek a napnak az emlékei nem halványodnak el, mert minden apró és nagy pillanatát megörökítette számukra. Még finomítja, majd kinyomtatja a képeket, aztán Bob és Vicky akár hatvan év múlva is újra átélheti a nagy eseményt, ha megnézi a felvételeket.

Ezt a gondolatot ugyanolyan erősnek és édesnek érezte, mint a kezében tartott feketekávét azon a hideg téli napon.

A konyhaszekrényből elővett egy csomag kekszet. Az ablaknál állva rágcsálta a süteményt, és közben átgondolta az aznapi teendőit.

Hatkor lesz a Clay–McFerson- (Rod és Alison) esküvő. Ez azt jelenti, hogy háromkor érkezik a menyasszony, négykor pedig a vőlegény –természetesen mindketten a kíséretükkel együtt jönnek. Kettőkor esemény előtti csúcstalálkozót tartanak a főépületben, tehát addig van ideje készülődni.

Ennyi idő elég ahhoz, hogy lezuhanyozzon, felöltözzön, átnézze a jegyzeteit és kétszer is ellenőrizze a felszerelését. A legutóbbi időjárás-jelentés napos időt, és nulla fok körüli hőmérsékletet jósolt. Ez jó, mert így természetes fénynél készíthet néhány szép felvételt a készülődésről, és talán rábeszélheti Alisont, hogy a teraszon álljon modellt a havas háttér előtt.

Macnek eszébe jutott a menyasszony édesanyja, Dorothy („szólítson csak Dottynak, drágám”). Az asszony az előző találkozások során meglehetősen erőszakosnak és követelőzőnek tűnt, de majd elbánik vele. Ha mégsem tud megbirkózni a túláradó személyiségével, akkor Parker biztosan megoldja a helyzetet. Parker természetes könnyedséggel tudott kezelni szinte bárkit és bármit.

Az ő elszántságának és határozottságának köszönhető, hogy az elmúlt öt év alatt a Kézfogó az állam egyik legnagyobb esküvő- és rendezvényszervező cége lett. A szülei halála után Parker új reményt merített a tragédiából, és az ódon udvarházat, meg a csodás birtokot egy virágzó vállalkozás otthonává tette.

Mac lenyelte az utolsó falatot, és elégedettséggel töltötte el a gondolat, hogy neki is része van ebben a sikerben.

Elindult a lépcső felé, hogy felmenjen az emeletre, ahol a hálószobája és a fürdőszoba volt. Közben megállt az egyik kedvenc fényképe előtt. A boldogságtól sugárzó arcú menyasszony az ég felé emeli a karját, és nyitott tenyérrel áll a rózsaszín virágszirmok esőjében.

A Menyasszony magazin címlapja, gondolta Mac. Ennyire jó vagyok, tette hozzá magában mosolyogva.

Vastag zokniban, flanelnadrágban és pólóban felment a lépcsőn, hogy a fáradt, pizsamás, kekszet majszoló nőből elegáns, kifinomult külsejű esküvői fotóssá változzon.

Nem törődött a rendetlenséggel és a vetetlen ággyal –minek tegye rendbe, amikor este úgyis széttúrja? Az édes kávé meg a forró zuhany kivert a fejéből minden kábaságot, és most már képes volt az aznapi teendőire összpontosítani.

A menyasszony nyitott az új ötletek és a fantáziadús megoldások iránt, de a passzív –mégis agresszív –édesanyja azt hiszi, hogy mindent jobban tud, és folyamatosan dirigálni akar. A fülig szerelmes vőlegény bármire képes az ara kedvéért, akinek mindkét tanúja rendkívül fotogén.

Ez utóbbi tény kellemesebbé teszi a munkát, de egyben nagyobb kihívást jelent. Úgy akarja megörökíteni az ügyfelei nagy napját, hogy a végeredmény nemcsak látványos, hanem különlegesen egyedi legyen.

Megmosta rövidre vágott vörös haját, és közben felidézte magában a menyasszony színeit. Ezüst és arany. Elegáns és ragyogó.

Már megnézte a virágokat meg a tortát, amit aznap fognak befejezni és feldíszíteni. Látta a csokrokat, az asztalterítőket, a szalvétákat, a személyzet egyenruháját és hajviseletét, a fejdíszeket. Megkapta a zenekar repertoárját is, és tudta, hogy melyik számot játsszák elsőként, amikor az anya a fiával, illetve az apa a lányával táncol.

Az elkövetkező órákban az egész világ Rod és Alison körül forog majd.

Mac felöltözött, felrakta az ékszereit és kifestette magát. Erre majdnem annyi figyelmet fordított, mint a fényképezőgépek és a fotófelszerelés kiválasztására. Miután elkészült, nekivágott a rövid gyalogösvénynek, ami a főépülettől a stúdiójáig –és egyben kis lakásáig –vezetett.

A hó úgy sziporkázott a napsütésben, mintha egy hermelinbundára porrá tört gyémántokat szórtak volna. A levegő hideg és tiszta volt, mint a hegyek csúcsán csillogó jég. Mac úgy döntött, hogy mindenképpen szeretne néhány kültéri felvételt készíteni, méghozzá nemcsak nappal, hanem este is. Téli esküvő, fehér esküvő, havas táj. Jégcsapok csillognak a fákon, a tó partján álló csupasz szomorúfűz ágain. A tornyokkal és ívelt ablakokkal díszített hatalmas épület méltóságteljesen emelkedik az ég kék háttere előtt. Az oszlopokon a fényes füzérek és az örökzöld növényekből készült koszorúk felidézik az évszak kellemes hangulatát.

A gondosan megtisztított ösvényen haladva egyre közelebb került az impozáns épülethez. Szerette a körvonalait, ismerte minden egyes kiszögellését, és mindig felvidult, amikor meglátta lágy színeit –a szelíd kéket és a halványsárgát.

Ez a ház nemcsak az otthont jelentette számára, hanem a békés gyerekkort jelképezte. Az anyja szeszélyei fiatal korában sokszor megnehezítették az életét, míg Parker szülei barátsággal és megértéssel befogadták a családba. Állandóságot és szeretetet nyújtottak Macnek, az öreg ház pedig nyugodt kikötő volt gyerekkora viharaiban.

Amikor hét évvel azelőtt meghaltak, Mac a barátnőjével együtt gyászolta őket, és teljesen lesújtotta a veszteség.

Azóta a Brown-birtok az otthona, a vállalkozása és az élete lett. Minden a lehető legjobban alakult. Mi lehet jobb annál, ha az ember azt a munkát végezheti, amit szeret, és a legjobb barátnőivel közösen dolgozhat?

A földszinti mosókonyhán át ment be az épületbe, felakasztotta a téli kabátját, majd belépett az előcsarnokba, hogy bekukkantson Laurel birodalmába.

A barátnője és üzlettársa egy kis létrán állt, és az esküvői tortát díszítette. Ezüstszínű liliomokat tűzött az ötemeletes cukrászati remekműre. A virágok alján egy-egy aranyló akantuszlevél virított, hogy még csillogóbb és elegánsabb legyen az összhatás.

–Ezt jól eltaláltad, McBane.

Laurel egy idegsebész magabiztosságával szúrta a helyére a következő liliomot. Aranyszőke haját bozontos kontyba fogta össze a tarkóján, és ez a frizura remekül illett enyhén háromszögletű arcához. A feszült figyelemtől kissé összehúzta mélykék szemét.

–Sikerült rábeszélnem a párt, hogy a tetejére ne a hagyományos marcipánfigurák kerüljenek, hanem egy különleges liliomdísz. Nagyon jól megy majd ehhez a mintához. Nemsokára bevisszük a bálterembe a tortát, és feltesszük rá a koronát.

Mac elővette a fényképezőgépét.

–Szeretnék egy képet csinálni róla a weboldal számára. Lehet?

–Persze. Tudtál aludni?

–Csak ötkor feküdtem le, de délig meg se moccantam. És te?

–Fél háromkor kerültem ágyba. Hétkor viszont már fent voltam, hogy befejezzem a vőlegény tortáját, a desszerteket, és ezt. Nagyon örülök, hogy a következő esküvő csak két hét múlva lesz. –A nő Macre nézett. –El ne áruld Parkernek, hogy ezt mondtam!

–Gondolom, már ő is talpon van.

–Már kétszer itt volt. Szerintem mindenütt legalább kétszer megfordult már. Mintha Emmát is hallottam volna bejönni. Lehet, hogy fent vannak az irodában.

–Akkor felmegyek. Nem jössz?

–Tíz perc múlva. Időben ott leszek, ne aggódj.

–Parker szótára szerint az időben azt jelenti, hogy késve –mosolygott Mac. –Nem baj, addig megpróbálom elterelni a figyelmét.

–Emlékeztesd, hogy vannak dolgok, amelyeket nem szabad elsietni. Az örömanya annyi dicséretet fog kapni a torta miatt, hogy végre megnyugszik, és nem liheg többé a nyakunkban.

–Talán ez az érv meggyőzi.

Mac átvágott a tágas előtéren, és belépett a hatalmas fogadószobába, ahol a szertartást fogják lebonyolítani. Emmaline és szorgos manói már eltüntették az előző esküvő dekorációját, és a helyiséget a következő nagy alkalom díszeibe öltöztették. Minden menyasszonynak más az elképzelése az esküvője színeiről. Az előző ara levendula és halványsárga anyagok mellett döntött, míg Alison ezüst- és aranyszalagokat meg virágfüzéreket akart.

A fogadószoba kandallójába már bekészítették a tűzifát, de csak a vendégek érkezése előtt fogják begyújtani. A székeket fehérrel vonták be, és ezüst szalagcsokrokkal díszítették. A kandallópárkányon ezüst gyertyatartókban aranyszínű gyertyák sorakoztak, és a karcsú üvegvázákban a menyasszony kedvenc fehér liliomai pompáztak.

Mac körüljárta a helyiséget, szemügyre vette a szögeket, a világítást és a lehetséges kompozíciókat. Minden részletet megjegyzett, majd felment a harmadik emeletre.

Jól sejtette, hogy Parkert az iroda fogadótermében találja, a laptopja, a mappái, a mobiltelefonja és a fejhallgatója társaságában. Sűrű barna haját lófarokba fogta, és ez a sima, egyszerű frizura remekül állt a halvány galambszürke kosztümjéhez –ami viszont a menyasszony színeit fogja remekül kiegészíteni.

Parker minden részletre odafigyelt.

Nem nézett fel, csak köröző mozdulatot tett az ujjával, és folytatta a munkáját a laptopon. Mac ismerte ezt a jelet, ezért odament a kávéfőző géphez, hogy mindkettejüknek töltsön egy bögrével. Aztán ő is leült, az asztalra tette a saját mappáját, és kinyitotta a laptopját.

Parker hátradőlt a széken, és mosolyogva felemelte a bögrét.

–Remek esküvő lesz.

–Semmi kétség.

–Az utak tiszták, és az időjárás tökéletes. A menyasszony már megreggelizett, és kapott egy frissítő masszázst. A vőlegény meglátogatta az edzőtermet, és úszott egyet. A vendéglátósokkal minden meg van beszélve, és a személyzet tagjai tudják a dolgukat. –A nő az órájára nézett. –Hol van Emma és Laurel?

–Laurel az utolsó simításokat végzi a tortán, ami földöntúlian gyönyörű. Emmát még nem láttam, de észrevettem, hogy már jól haladnak a dekorációval, ami szintén csodálatos. Szeretnék néhány szabadtéri felvételt készíteni az esküvő előtt és után.

–De a szertartás előtt a menyasszony ne legyen túl sokáig a hidegben. Nem akarom, hogy vörös legyen az orra, és tüsszögjön.

–Ha lehet, próbáld meg távol tartani az anyját.

–Már észrevettem, hogy jobb, ha nincs a közelünkben.

Emma berontott a helyiségbe. Egyik kezében egy diétás kólát, a másikban egy dossziét tartott.

–Hiányzik egy emberem, mert Tink másnapos, és nem tudott eljönni. Ha lehet, fogjuk minél rövidebbre. –A nő az asztalra rogyott, és göndör fekete fürtjei megrezzentek a hirtelen mozdulattól. –A menyasszony lakosztálya és a fogadószoba már kész van. Az előcsarnok és a lépcső nemsokára elkészül. A csokrok, a virágdíszítések, a vőlegény virágdísze rendben. Most kezdtük el a nagy hall és a táncterem dekorálását. Ezért most vissza kell mennem.

–És a kis koszorúslány?

–Fehér rózsa gömbcsokor, ezüst- és aranyszalaggal. A hajdíszét rózsából és fátyolvirágból készítettem, és odaadtam a fodrásznak. Imádnivaló lett. Mac, szeretném, ha készítenél néhány képet az előkészületekről. Ha nem érsz rá, akkor majd én.

–Megcsinálom, ne aggódj.

–Köszönöm. Ami pedig a menyasszony édesanyját illeti…

–Rajta vagyok –közölte Parker.

–És kell még… –Emma elhallgatott, mert most Laurel viharzott be a helyiségbe.

–Nem késtem el –jelentette ki azonnal.

–Tink nem szalonképes, és Emmának hiányzik egy embere –közölte a hírt Parker.

–Beszállhatok helyette. Már csak fel kell tennem a csúcsdíszt a tortára, és elrendezni a desszerteket, de addig még van időm.

–Vegyük át még egyszer a menetrendet.

Emma a levegőbe emelte a diétás kóláját.

–Várjatok! Először tósztot mondok. Boldog új évet kívánok magunknak, mert olyan elbűvölő, fantasztikus és szexi nők vagyunk. És a legjobb barátnők.

–Ráadásul okosak és sikeresek –jegyezte meg Laurel, felemelve az ásványvizét. –A barátnőkre és üzlettársakra.

–Magunkra. Barátság és eszesség négy részben –tette hozzá Mac. –És a Kézfogó elképesztő sikerére.

–És 2009-re. –Parker felemelte a kávésbögréjét. –Az elbűvölő, szexi, okos és sikeres barátnőkre, akiknek ez lesz a legjobb évük.

–Úgy legyen! –Mac is a bögréjével koccintott. –Az esküvőkre! Régen, most és mindörökké.

–Régen, most és mindörökké –ismételte meg Parker. –Most pedig nézzük a menetrendet.

–A menyasszony érkezésekor elkezdem a fényképezést –mondta Mac. –Majd a vőlegénnyel folytatom. Pillanatképeket készítek öltözködés közben, és néha egy-egy beállított felvételt is, ha alkalom adódik rá. Aztán portrékat csinálok az épületben és a teraszon. Lefényképezem a tortát, az előkészületeket, és megtervezem, hogy hol fogok állni. A szertartás előtt minden családtagról és vendégről csinálok fotókat. A szertartás után háromnegyed órára lesz szükségem, hogy képet készítsek a családról, a vendégekről, valamint a menyasszonyról és a vőlegényről.

–A menyasszony és a vőlegény lakosztálya háromra legyen kész. Ötre pedig az előcsarnok, a szalon, a lépcső, a nagy hall és a bálterem. –Parker Emmára nézett.

–Meglesz, ne aggódj –bólintott Emma.

–A videós fél hatkor érkezik, a vendégeket pedig fél hattól hatig várjuk. Az esküvői vonósnégyes is fél hatkor kezd el játszani. Fél hétkor feláll a zenekar a bálteremben. Fél hatkor bevonul a vőlegény anyja a fia kíséretében, majd a vőlegény a menyasszony anyját is bekíséri. Hatkor a vőlegény és a kísérete elfoglalja a helyét. –Parker a kezében tartott papírlapról olvasta fel az események időpontját és sorrendjét. –Ugyanebben az időben a menyasszony apja, a menyasszony és a kísérete is elfoglalja a helyét. Aztán jön a bevonulás. A szertartás huszonhárom percig tart, majd a családtagok üdvözlik egymást. Hat óra huszonöt perckor a vendégeket a nagyterembe vezetjük.

–Megnyitjuk a bárt –vette át a szót Laurel. –Elindul a zene, és felszolgáljuk az ételt.

–Hat óra huszonöttől hét óra tízig fényképezés. Hét óra tizenkettőkor kezdődnek a beszédek, a tósztok és az ifjú pár köszöntése.

–Aztán vacsora, és még több tószt –folytatta Emma. –Minden rendben van, Parks.

–Nyolc óra tizenötkor mindenképpen át kell mennünk a bálterembe, hogy megkezdődjön az első tánc –jelentette ki Parker. –A menyasszony kifejezett kívánsága, hogy a nagymamája jelen legyen az első táncnál, valamint az apa-lánya, az anya-fia, és az örömszülők táncánál. A hölgy már kilencvenéves, és félő, hogy hamar elfárad. Ha kilenc harmincig eljutunk a torta felvágásához, akkor talán a nagymama is kibírja.

–Egy tündéri idős néni –vetette közbe Mac. –A próbán készítettem néhány jó képet róla meg Alisonról. És ma is akarok csinálni még egy párat. Egyébként szerintem egész végig talpon fog maradni.

–Remélem. Tánc közben felszolgáljuk a tortát és a desszertet. Tíz óra tizenötkor a menyasszony elhajítja a csokrát.

–A csokorhajítást is megbeszéltük –tette hozzá Emma.

–Aztán jön a harisnyakötő eldobása, és közben folytatódik a tánc. Az utolsó táncra tíz tizenötkor kerül sor, aztán buborékfújás lesz, majd az ifjú pár távozik. A fogadás tizenegykor fejeződik be. –Parker ismét az órájára nézett. –Gyerünk, lássunk neki! Emmának és Laurelnek még át kell öltöznie. Ne felejtsétek el a fülhallgatót!

Parker telefonja rezegni kezdett, és a nő a kijelzőre nézett.

–Már megint a menyasszony anyja. Ez a negyedik hívása ma délelőtt.

–Jó szórakozást –vetette oda Mac, és elmenekült a telefon közeléből.

Végigjárta a helyiségeket, de közben ügyelt arra, hogy ne zavarja Emmát meg az embereit, akik megszállták az egész házat, és mindent beborítottak virágokkal, szalagokkal és fátylakkal. Lefényképezte Laurel tortáját, Emma előkészületeit, és képzeletben megszerkesztette a képeket.

A munkája mára rutinossá vált, de soha nem hagyta, hogy monoton és automatikus legyen, mert nem akarta elszalasztani a visszahozhatatlan pillanatokat. A hosszú évek gyakorlata könnyen fásulttá teszi a fotóst, de akkor nem tud új ötleteket megvalósítani, és mindig friss szemmel nézni az eseményekre. Ha mégis úgy érezte, hogy kezd belefáradni a munkába, akkor felidézte magában a kék pillangó képét, aki azon a régi nyáron rászállt egy csokor pitypangra.

A levegőben rózsa és liliom illata terjengett, és mindenütt izgatott hangokat hallott. A magas ablakokon keresztül beragyogott a nap, és a sugarai megcsillantak az arany- és ezüstszalagokon.

–Tedd fel a fülhallgatót, Mac! –szólt rá Parker, miközben leviharzott a főlépcsőn. –Megérkezett a menyasszony!

Parker előresietett, hogy üdvözölje az ifjú arát, és Mac futva követte. A hidegnek fittyet hányva kilépett a teraszra, és megvárta, míg a fehér limuzin a kocsifelhajtóhoz suhan, majd megáll. Akkor a szeméhez emelte a fényképezőgépet.

A kocsiból először a menyasszony tanúja, majd az édesanyja szállt ki.

–Gyerünk már! Mozogjatok egy kicsit gyorsabban –morogta Mac maga elé. Végre felbukkant Alison. Farmernadrágban, hótaposó csizmában és egy régi bőrdzsekiben. A nyakában egy vörös sál. Mac a nőre irányította a kamera fókuszát. –Hahó! Szia, Alison! –kiáltott fel vidám hangon.

A menyasszony felnézett. Az arca először meglepetést tükrözött, majd felragyogott az örömtől. Mac mosolyogva nézte, ahogy a két karját felemeli, és hátravetett fejjel elneveti magát.

„Remek!” –gondolta, és megnyomta a gép gombját. Sikerült elkapnia a pillanatot. Az út kezdetét.

Tíz perc múlva a menyasszony lakosztálya –Parker régi hálószobája –megtelt izgatott emberekkel. A fiatal nő körül két fodrász is sürgött-forgott, akik a fürtjeit göndörítették, simították és igazgatták. Mások a sminkjével voltak elfoglalva.

Milyen nőies látvány, gondolta Mac, miközben észrevétlenül mozgott a helyiségben. Az illatok, a mozdulatok és a hangok. Továbbra is a menyasszonyra irányult a figyelme, de csodálkozva állapította meg, hogy Alison nem ideges vagy hisztériás. A leendő ara magabiztos és vidám volt, és önfeledten csacsogott, mint egy énekes madár.

Az anyjáról Mac nem volt ilyen jó véleménnyel.

–Olyan gyönyörű hajad van, drágám! Nem kéne inkább leengedve hagyni? Vagy legalább egy részét leengedni? Esetleg…

–A fejdíszemhez jobban illik, ha feltűzöm. Nyugodj meg, anya.

–Túl meleg van itt. Szörnyű ez a hőség. És Mandynek mindenképpen aludnia kéne egy órát. Ha fáradt, akkor nem tud rendesen viselkedni.

–Nem lesz vele semmi baj –jelentette ki Alison, és a kis koszorúslányra mosolygott.

–De én tényleg azt gondolom, hogy…

–Hölgyeim! –Parker a kis zsúrkocsin pezsgőt, meg egy ízléses gyümölcsös sajttálat tolt be a helyiségbe. –A férfiak már úton vannak. Alison, káprázatos a frizurád! Úgy nézel ki, mint egy igazi királynő. –Parker pezsgőt töltött egy kis pohárba, és átnyújtotta a menyasszonynak a gyöngyöző italt.

–Szerintem a szertartás előtt nem lenne szabad innia. Ma még alig evett, és…

–Mrs. McFearson, annyira örülök, hogy már felöltözött, és készen áll a nagy eseményre! Csodálatosan néz ki. Elrabolhatom néhány percre? Meg szeretném mutatni magának a fogadószobát, hogy vessen rá még egy utolsó pillantást, hiszen mindketten azt akarjuk, hogy tökéletes legyen. Igazam van? Mindjárt visszahozom a menyasszony édesanyját. –Parker az izgága asszonyság kezébe nyomott egy pezsgőspoharat, és kivezette a helyiségből.

Alison megkönnyebbülten felsóhajtott, aztán elnevette magát.

A következő egy órában Mac hol a menyasszony, hol a vőlegény lakosztályában tartózkodott. Parfüm és tüll, mandzsettagombok és nyakkendők között ingázott. Majd visszatért a menyasszony birodalmába, és észrevétlenül lefényképezte a lázasan készülődő kísérőket is. Egyszer csak észrevette, hogy Alison egyedül álldogál az esküvői ruhája előtt.

Minden együtt van, gondolta Mac, és csendben megkomponálta a képet. A csodálkozás, az öröm –és egy nagyon kicsi szomorúság. Akkor kapta lencsevégre Alisont, amikor végighúzta az ujját a ruha gyöngyökkel kirakott csillogó derekán.

Döntő másodpercek, ismerte el Mac. Amikor a nő arcán visszatükröződik a lelke minden rezdülése.

Aztán elmúlt a pillanat, és Alison Macre nézett.

–Nem számítottam erre az érzésre. Pedig annyira boldog vagyok! Szeretem Rodot, és már alig várom, hogy a felesége legyek. Mégis, egy kis szorítást érzek itt. –A nő a szívére tette a kezét. –És tudom, hogy ez nem az idegesség miatt van.

–Szomorúság. Egy kis bánatot érzel, mert ma lezárul az életednek egy szakasza. Nyugodtan szomorkodjál, és intsél búcsút neki. Azt hiszem, tudom, hogy mire van szükséged. Várj meg itt, és mindjárt visszajövök.

Egy pillanat múlva Mac bevezette a helyiségbe Alison nagymamáját, és megint visszahúzódott a háttérbe.

Fiatalság és idős kor, gondolta. Kezdet és vég, kapcsolatok és állandóság. És nagy-nagy szeretet.

Megörökítette az ölelést, de tudta, hogy még nem érkezett el az igazi pillanat. Lefényképezte a két arcon megcsillanó könnyeket, de azzal sem volt elégedett. Aztán Alison a nagymamája homlokára hajtotta a fejét. A száján halvány mosoly játszott, de közben az arcán végiggördült egy fényes könnycsepp. Mögöttük pedig ott ragyogott és csillogott a menyasszonyi ruha.

Tökéletes. Ez a kék pillangó!

Készített még pár pillanatfelvételt az öltözködő menyasszonyról, és néhány beállított képet a helyiségbe áradó természetes fényben. Nem csalódott Alisonban. Az arát nem zavarta a hideg, és szívesen vállalkozott arra, hogy modellt álljon a teraszon, a fagyos szépségű park előterében.

Mac hallotta Parker izgatott hangját a fülhallgatóban, de nem törődött vele, hanem a vőlegény lakosztályához sietett, hogy az egész folyamatot Roddal is megismételje.

Amikor visszament a menyasszonyhoz, belefutott Parkerbe a folyosón.

–A vőlegény és a kísérete most már jöjjön le a földszintre, Mac. Kétperces késésben vagyunk.

–Ó, te jó ég! –kiáltott fel Mac tréfás elszörnyedéssel, és besurrant a menyasszony szobájába.

–A vendégek a helyükön vannak –hallotta néhány másodperccel később Parker hangját a fülhallgatóban. –Jöhet a vőlegény és a kísérete. Emma, gyűjtsd össze a szertartás résztvevőit.

–Rajta vagyok.

Mac kiosont a helyiségből, hogy lépcső lábánál álljon, míg Emma a koszorúslányokat állította sorba.

–Mindenki készen áll. Indulhat a zene.

–Zene indul –jelentette ki Parker. –Kezdhetitek a vonulást.

A kis koszorúslány vezette a menetet, és alvás nélkül is remekül játszotta a szerepét, mert szinte táncolva jött le a lépcsőn. Laurel jelére engedelmesen megállt, mint egy veterán katona, aztán a tündérkirálynő ruhácskájában méltóságteljes léptekkel átvonult az előcsarnokon, belépett a hatalmas szalonba, és végigment a széksorok között.

A többiek követték. Minden koszorúslány ragyogó ezüstbe öltözött, és a menet végén felbukkant a menyasszony tanúja, talpig aranyban.

Mac leguggolt, és a fényképezőgép lencséjét a lépcső tetejére irányította, ahol a menyasszony és az édesapja állt, egymás kezét fogva. Amikor felhangzott a menyegzői zene, a férfi az ajkához, majd az arcához emelte a lánya kezét.

Mac megörökítette a nagy pillanatot, és a munkájára összpontosított, de közben furcsa fájdalmat érzett.

Vajon hol van most az ő apja? Jamaicában? Svájcban? Esetleg Kairóban?

Elhessegette a gondolatot, meg a lelkében feltörő fájdalmat, és némán végezte a dolgát.

Emma gyertyáinak fénye mellett megörökítette az örömteli és a könnyes pillanatokat. Hogy örök emlék legyen. Közben mindvégig láthatatlan és kívülálló maradt.

2.

Másnapra több találkozója is meg volt beszélve, ezért éjjel dolgozott. Szerette az éjszakai munkát, mert ilyenkor egyedül lehetett a saját birodalmában, és senki nem zavarta. A reggeli kávé aztán kiverte a fejéből a kábaságot, és napközben ismét az ügyfelei rendelkezésére állt, fényképeket készített, és megbeszélte velük a kívánságaikat.

Éjjel a stúdióban viszont minden figyelmét kizárólag a képeknek szentelhette. Kiválogatta a legjobbakat, majd élesítette és tökéletesítette. A legtöbb felvételt digitális kamerával készítette, mégis megőrizte a hagyományos sötétkamrás filmelőhívás módszereit. Kiemelt, árnyékolt, és eltüntette a hibákat meg a kényes pontokat, hogy a végeredmény tökéletes legyen. Megváltoztatta a mélységélességet, a kontrasztokat, és lépésről lépésre formálta a képeket, a felvételek hangulata szerint élesítve vagy lágyítva a vonalakat –egészen addig, míg úgy érezte, hogy tökéletesen kifejezik a pillanatot, amelyet meg akart örökíteni.

Reggel általában azonnal visszaült a számítógéphez, hogy még egyszer ellenőrizze az alkotásait. Fontosnak tartotta, hogy a reggeli énje is egyetértsen az éjszakai meglátásaival.

Mac most ezzel volt elfoglalva. Flanelpizsamában, meleg zokniban és borzas hajjal ült az íróasztalnál. Csend és nyugalom vette körül –nem úgy, mint az esküvőn, amikor mindig nagy a nyüzsgés körülötte. Emberek, beszélgetések, érzelmek… Ezek a hatások sokszor inspirálják, és segítenek megtalálni a megfelelő szöget, elkapni egy mozdulatot, megörökíteni egy hangulatot vagy egy tekintetet.

De arra is szükség van, hogy egyedül legyen a képekkel, és úgy tökéletesítse azokat. Megitta a kávéját, de csak egy almát evett, mert ellensúlyozni akarta az előző napi szénhidrátdús reggelit. Aztán nekilátott, hogy átnézze a délutáni esküvőn készült több száz képet, valamint azt a néhány tucatot, amit az éjjel kidolgozott.

Elégedetten állapította meg, hogy az éjszakai műszak idején alapos munkát végzett –de még így is rengeteg tennivalója maradt. A legjobb képeket egy külön mappába helyezte a gépen, hogy később még egyszer átnézze azokat, mielőtt ismét találkozik az ifjú párral, és megmutatja nekik a véglegesített felvételeket, hogy eldönthessék, melyiket akarják megrendelni.

Ám az majd egy másik napon lesz. Most belenézett a határidőnaplójába, hogy felfrissítse az emlékezetét. Igen. Nemsokára érkezik egy jegyespár, hogy eljegyzési képeket készítsen róluk. Mac felment az emeletre, hogy az első ügyfelei érkezése előtt gyorsan lezuhanyozzon és felöltözzön.

A stúdió-fényképezéshez bőven elegendő lenne egy farmer meg egy póló, de délután át kell mennie egy megbeszélésre a főépületbe, és akkor úgyis át kéne öltöznie. A Kézfogó szabályai szerint az ügyfeleket mindig elegáns üzleti öltözékben kell fogadni.

A ruhásszekrényéből kivett egy fekete nadrágot és egy fekete inget. Így a felvételek után csak magára kap egy blézert, és máris megfelel az öltözködési előírásoknak. Az ékszerei közül a hangulata szerint választott néhányat, majd felrakott egy kis sminket, és úgy vélte, hogy ezzel mindent megtett a cél érdekében.

A véleménye szerint a stúdió sokkal fontosabb, mint a fényképész.

Elizabeth és Charles eljegyzési fotói, gondolta, miközben nekilátott a készülődésnek. Emlékezett rájuk az első konzultációról. Nagyon határozott, lényegre törő és egyszerű elképzeléseik voltak.

Akkor miért nem egy barátjukat kérik meg, hogy fotózza le őket? Eszébe jutott, hogy a megbeszélés közben majdnem kiszaladt a száján ez a kérdés, de Parker megérezte, hogy mire készül, és még időben elhallgattatta egy figyelmeztető pillantással.

Az ügyfélnek mindig igaza van, emlékeztette magát, miközben gondosan elrendezte a háttérfüggönyöket. Akkor is teljesítem a kívánságukat, ha unalmas képeket akarnak.

Beállította a lámpákat, és kinyitotta a fehér derítőernyőt –a szokványos felvételek is lehetnek szépek. A gépet az állványra helyezte, de inkább csak az ügyfelek kedvéért, akiket mindig lenyűgöz a bonyolult felszerelések látványa. Mire kiválasztotta a lencséket, megmérte a világítást és odakészített egy magas széket, a megrendelők már be is kopogtak a stúdió ajtaján.

–Pont időben érkeztek –üdvözölte őket Mac, és gyorsan becsukta az ajtót, hogy kizárja a hideget. –Szörnyű idő van odakint. Hadd vegyem le a kabátjukat.

Milyen tökéletes pár, gondolta. Barbie és Ken a felső tízezerből. A csinos szőke nőnek makulátlan volt a frizurája, a férfi pedig úgy nézett ki a jól vasalt öltönyében, mintha egy elegáns divatmagazinból vágták volna ki.

Mac legszívesebben felborzolta volna a hajukat, hogy egy kicsit emberibbek legyenek.

–Készíthetek egy kávét? –kérdezte.

–Köszönjük, nem kérünk –válaszolta Elizabeth, és egy jóindulatú mosollyal jutalmazta Mac igyekezetét. –Szeretnénk minél előbb végezni, mert ma még rengeteg tennivalónk van. –Amíg Mac felakasztotta a kabátokat, a nő körülnézett a stúdióban. –Ez az épület volt a régi fürdőház?

–Igen.

–Milyen… érdekes. Azt hiszem, egy nagyobb méretű műteremre számítottam. De… –A nő a falhoz lépett, és tanulmányozni kezdte a bekeretezett fotókat. –Charles unokatestvére novemberben itt tartotta az esküvőjét, és remekül sikerült. Azóta állandóan magáról meg az üzlettársairól áradozik. Igazam van, Charles?

–Igen. Ezért döntöttünk a Kézfogó mellett.

–Az elkövetkező hónapokban több konzultációnk is lesz a házasságszervezővel. A felvételek előtt felfrissíthetem magam valahol? –érdeklődött Elizabeth.

–Természetesen. –Mac bevezette a stúdiója mellett lévő fürdőszobába, és azon tanakodott, hogy a nőnek vajon mit kell megigazítania magán.

–Nos, Charles –fordult Mac a férfi felé, és képzeletben meglazította a tökéletesen megkötött nyakkendőjét. –Hova mennek még a mai napon?

–Találkozónk van a házasságszervezővel, és bejelentkezünk az anyakönyvi hivatalban. Elizabeth beszél két esküvői ruhatervezővel, akiket a partnere ajánlott neki.

–Ez roppant érdekes. –A férfin nem sok lelkesedés látszott. Mintha egy kötelező fogorvosi vizsgálaton kéne részt vennie.

–Rengeteg apró részletről kell még döntenünk, de magának ez biztosan nem újdonság.

–Számunkra minden esküvő olyan, mintha az első lenne. Odaállna a szék mögé egy percre? Amíg Elizabeth elkészül, beállítom a fényeket és a távolságot.

A férfi engedelmesen elfoglalta a helyét, és olyan merev lett, mint aki karót nyelt.

–Engedje el magát –mondta Mac. –Sokkal könnyebb és gyorsabb lesz, mint gondolná. És közben még jól is érzi magát. Milyen zenét szeret?

–Zenét?

–Igen. Szeretnék feltenni valamilyen zenét. –Mac a CD-lejátszóhoz lépett, és elővett egy lemezt. –Natalie Cole? Romantikus és klasszikus egyben. Mit szól hozzá?

–Rendben van.

Mac észrevette, hogy a férfi lopva az órájára néz, de úgy tett, mintha nagyon el lenne foglalva a fényképezőgépével.

–Eldöntötték már, hogy hova mennek nászútra?

–Párizsra gondoltunk.

–Beszélnek franciául?

A férfi most először mosolyodott el.

–Egy szót sem.

–Nos, akkor kezdjük a kalandot –jelentette be Mac, amikor Elizabeth visszajött a helyiségbe. A külseje ugyanolyan makulátlan volt, mint amikor elment a fürdőszobába.

A kosztüm valószínűleg Armani, és tökéletes a szabása. Az indigókék nagyon jól állt a szőke hajához, és Elizabeth biztosan a kosztümjéhez választott Charlesnak egy palaszürke öltönyt.

–Kezdjük azzal, hogy Elizabeth helyet foglal a széken, és Charles mögé áll. Egy kicsit balra, Charles. Elizabeth, egy kicsit forduljon az ablak felé. Hajoljon hátra, és támaszkodjon Charlesra, de közben ne feszítse meg a testét. Charles, tegye a kezét a menyasszonya bal vállára. Elizabeth, fogja meg Charles kezét, hogy látszódjon a csodálatos eljegyzési gyűrűje.

Mac készített néhány felvételt, hogy átlendítse őket a kezdeti fagyos mosolyokon.

Tartsa így a fejét.

Álljon az egyik lábára.

Fordítsa el a vállát.

Charles milyen szégyenlős, csodálkozott Mac. Szégyelli magát a fényképezőgép előtt, és talán a társaság előtt is. Szörnyen gátlásos, és retteg, hogy nem felel meg a követelményeknek.

Mac mindent megtett, hogy oldja a feszültséget. Megkérdezte, hogyan találkoztak, és hogyan jegyezték el egymást –pedig ezeket a kérdéseket már az első konzultáción is feltették. És akkor is ugyanazokat a válaszokat kapta, mint most.

Mac érezte, hogy nem sikerült a felszín alá hatolnia.

Akár abba is hagyhatná a további próbálkozást, hogy megadja nekik, amit akarnak. De ő tudja, hogy nem arra van szükségük.

Mac ellépett a fényképezőgéptől, mire a pár azonnal ellazult. Elizabeth a vőlegényére mosolygott, aki válaszképpen rákacsintott.

Ez jó jel, gondolta Mac. Tehát mégis emberek.

–Készült néhány nagyon szép hagyományos fénykép. Tudom, hogy ezt akarták, de szeretnék maguktól egy szívességet kérni.

–Nagyon sok dolgunk van még –kezdte Charles.

–Nem tart tovább öt percnél. Álljon fel, Elizabeth, hadd mozdítsam meg a széket. –Mac elhúzta a széket, és levette a gépet az állványról. –Mit szólnának egy öleléshez? Nem engem kell megölelniük, hanem egymást.

–Én nem is tudom…

–Az ölelés teljesen törvényes dolog Connecticutban. Még akkor sem büntetik, ha a pár nincsen eljegyezve. Csak egy kis kísérletet szeretnék végezni, és két perc múlva már mehetnek is. –Mac megnézte, és gyorsan beállította a fénymérőt.

–Elizabeth, hajtsa a fejét a vőlegénye mellére, de közben nézzen felém. Csak egy kicsit –magyarázta Mac. –Charles, pillantson le a menyasszonyára, de az álla forduljon felém. Vegyen egy mély lélegzetet, nyugodjon meg, és engedje el magát. Azt a személyt öleli, akit mindenkinél jobban szeret. Igazam van? Élvezze a pillanatot. Most pedig nézzen rám, és gondoljon arra, hogy milyen érzés volt, amikor először csókolóztak.

Megvan!

A két ember mosolya gyorsan és természetesen villant fel. A nő szemében huncut fény gyúlt, a férfi arca pedig elragadtatottságot tükrözött.

–Remek. Készítek még egy felvételt. –Macnek sikerült három pillanatot is elkapnia, mielőtt a jegyesek ismét megdermedtek, és kényszeredett merevséggel álltak a kamera előtt. –Készen is vagyunk. Több példányt is készítek majd, hogy kiválaszthassák a legjobban tetsző képeket, aztán…

–Megnézhetnénk néhányat most is? Digitális felvételek voltak, nem? –erősködött Elizabeth. –Olyan kíváncsi vagyok, hogy milyenek lettek! Meg tudná mutatni őket?

–Természetesen. Semmi akadálya.

Mac az íróasztalhoz lépett, és a számítógéphez csatlakoztatta a fényképezőgépet, hogy egy lassú diavetítésben mutassa meg a fotókat.

–Ezek még a nyers változatok, de a lényeget azért látni lehet.

–Igen. –Elizabeth figyelmesen nézte a monitoron felbukkanó diákat. –Nagyon szépek. Az! Az tetszik.

Mac megállt az egyik hagyományos beállítással készült képkockánál.

–Ez?

–Pontosan ilyet képzeltem el. Nagyon jól sikerült. Mindketten jól nézünk ki rajta, és a póz is tetszik. Azt hiszem, ezt fogjuk választani.

–Megjelölöm. De azért nézzék meg a többit is, mielőtt döntenek. –Mac ismét elindította a diavetítést.

–Igen, mindegyik remek. Tényleg tökéletesek lettek. De szerintem akkor is az első választásnál maradok, amit… –A nő elhallgatott, mert most felbukkant az a kép, ahol átölelik egymást. –Istenem! Ez nagyon aranyos! Olyan kedves! Mi a véleményed, Charles?

–Az anyámnak az fog tetszeni, amit először választottál. –Charles Mac mögött állt, és gyengéden megsimogatta Elizabeth vállát.

–Igen, szerintem is. Azt bekereteztetjük neki, de… –A nő Macre nézett. –Magának volt igaza. Nekem valóban ez a kép kell. Azt szeretném, hogy az eljegyzési fotó így ábrázoljon minket. Majd emlékeztessen erre szeptemberben, amikor bele akarok szólni a munkájába.

Mac felnevetett.

–Rendben. Egyébként én is tévedtem. Azt hiszem, mégis öröm lesz együtt dolgozni magukkal.

Elizabeth hamar megértette a célzást, és jót kacagott.

Mac továbbküldte a párt Parkerhez, és úgy vélte, hogy a barátnője hálás lehet neki, mert két olyan ügyféllel tárgyalhat, akik –legalábbis egyelőre –sokkal nyitottabbak az új ötletek és elképzelések iránt, mint amikor először jártak náluk.

Leült a géphez, hogy befejezze a többi megrendelő anyagát, és becsomagolja a képeket. Külön albumba rendezte a menyasszony, a vőlegény, a menyasszony, illetve a vőlegény anyja, valamint a rokonok és az esküvői vendégek megrendeléseit.

A pakolás után úgy döntött, hogy van még ideje elfogyasztani egy tányér tegnapról maradt tésztasalátát, mielőtt átviszi az anyagot a főépületbe.

A mosogató fölött bekapott néhány falatot, és a hófehér mesevilágot csodálta az ablakon át. Minden nyugodt és tökéletes, állapította meg elégedetten, majd az ajkához emelte a diétás kólát, és inni kezdett.

Ekkor felbukkant egy vörös kardinálismadár, és nagy csattanással az ablaküvegnek repült. Mac annyira megijedt a váratlan hangtól és látványtól, hogy a blúzára öntötte a kólát.

Nézte, ahogy az ostoba madár tovaszáll, és az ijedtségtől a torkában dobogott a szíve. Bosszúsan nézett le a blúzára.

–A pokolba! –morogta mérgesen.

Gyorsan levette, és a mosógépre dobta a nedves blúzt. Melltartóban és fekete nadrágban nekiállt, hogy feltörölje a pultot. Közben dühösen felkapta a csörgő telefont, és a kijelzőn látta, hogy Parker hívja.

–Mi van? –kérdezte türelmetlenül.

–Patty Baker itt van már, és szeretné elvinni az albumokat.

–Nos, a hölgy húsz perccel korábban érkezett. Mondd meg neki, hogy én és a fényképek időben ott leszünk. Addig szórakoztasd –javasolta a barátnőjének, és elindult a műterem felé. –És ne nyaggass! –tette hozzá.

Amikor megfordult, egy idegen férfit pillantott meg a műterem kellős közepén.

A férfi tágra nyitotta a szemét, majd elvörösödött, és zavarta hebegni kezdett.

–Te jó ég! –nyögte, és gyorsan elindult a kijárat felé, de egy hatalmas koppanással az ajtófélfának ütközött.

–Úristen! Jól van? –kiáltott fel Mac. Az asztalra dobta a telefont, és a tántorgó jövevényhez szaladt.

–Igen. Remekül. Elnézést.

–De hiszen vérzik! Alaposan beverte a fejét. Talán le kéne ülnie.

–Lehet. –A férfi kába tekintettel nézett maga elé, lassan lecsúszott a fal mellett, és a padlóra huppant.

Mac leguggolt, elsöpörte a sötétbarna hajat a férfi homlokából, és megtapogatta a véraláfutást, ami máris egy jókora dudorrá nőtt.

–Rendben van, nem szakadt fel a bőre, csak egy kicsit berepedt. A varratokat megúszta, pedig olyan hangja volt, mintha valaki egy kalapáccsal jó nagyot csapott volna a fára. Hozok egy kis jeget, aztán…

–Elnézést, de talán nem veszi észre, hogy… Nem lenne szabad ilyen…

A nő követte a férfi tekintetét, és észrevette, hogy amíg ő az elsősegélyen törte a fejét, lenge melltartóba bújtatott melle szinte a férfi arcához ért.

–Jaj, erről teljesen megfeledkeztem! Maradjon ülve, és ne moccanjon. –Mac felugrott, és elviharzott.

A férfi nem is tudott volna megmoccanni. Háttal a falnak támaszkodva, kábán és zavarodottan üldögélt a helyén. Úgy érezte, hogy énekes madarak keringenek a feje fölött, de még így is el kellett ismernie, hogy az előbb nagyon csinos melleket látott. Nem tehetett róla, kénytelen volt észrevenni.

Nem tudta, mitévő legyen ebben a kényes helyzetben, ezért úgy vélte, hogy legjobb, ha egyelőre a helyén marad.

Amikor a nő egy csomag jéggel jött vissza, már blúz volt rajta. Biztosan nem illendő ilyen csalódottságot éreznem, gondolta a férfi. A nő leguggolt, és a férfi csak most vette észre –miután a melle már nem volt a szeme előtt–, hogy milyen hosszú lába van.

–Ezt tegye a fejére. –A nő a kezébe nyomta a jeget, és kezét lüktető homlokára szorította. Lekuporodott előtte, mint egy kapójátékos a baseballban, és a férfi rácsodálkozott a szemére. Milyen szép zöld! Olyan, mint a tenger.

–Ki maga? –hallotta a kérdést.

–Tessék?

–Hányat mutatok? –A zöld szemű tünemény felemelte két ujját.

–Tizenkettőt.

A nő elmosolyodott. Amikor mosolyra húzta a száját, gödröcskék jelentek meg az arcán, és a férfi szíve nagyot dobbant.

–Nem igaz. Inkább arra a kérdésre feleljen, hogy mit keres itt a műteremben… illetve mit csinált, mielőtt a hiányos ruházatom miatt agyrázkódást kapott.

–Egy megbeszélésre jöttem. Illetve Sherrynek van egy időpontja. Ismeri Sherry Maguire-t? –A férfi úgy vette észre, mintha a nő mosolya egy kicsit lehervadt volna, és a gödröcskék eltűntek az arcáról.

–Akkor rossz helyen jár, mert a főépületbe kell mennie. Mackensie Elliot vagyok, és az én dolgom a fényképezés.

–Tudom. Ismerem magát. Sajnos Sherry soha nem közli egyértelműen, hogy hova kell mennem.

–És az időpontot sem tudja pontosan, mert kettőkor várják magukat.

–Nekem fél egyet említett, de ez azt jelenti, hogy kettőre fog jönni. Nekem is az ő időbeosztásához kellett volna igazodnom, vagy idetelefonálni, és bejelenteni magam. Még egyszer elnézést kérek.

–Semmi baj. –Mac lesütötte a szemét. Milyen szép szeme van, csodálkozott Mac. És már teljesen tiszta a tekintete. –Honnan ismer? –kérdezte.

–Egy iskolába jártam Delaney Brownnal. Meg Parkerrel, bár ő néhány évvel fiatalabb volt nálunk. És magával is… Egy ideig.

Mac alaposabban szemügyre vette a férfit. Sűrű, rendezetlen hajára ráfért volna egy alapos hajvágás. Tiszta, nyugodt kék szemét sűrű fekete pillák árnyékolták. Egyenes orr, erős vonalú száj, vékony arcél.

Miért nem emlékszem rá, amikor olyan jó az arcmemóriám? –gondolta Mac.

–Eddig azt hittem, hogy Del legtöbb barátját ismertem.

–Nem ugyanazokban a körökben mozogtunk. De egyszer korrepetáltam, amikor V. Henriket tanultuk.

Mac már tudta, hogy kiről van szó.

–Carter! –kiáltott fel. –Carter Maguire. Csak nem a húgodat akarod feleségül venni?

–Tessék? Nem! Csak Nick helyett ugrottam be. Sherry nem akart egyedül eljönni a megbeszélésre, és a vőlegényének sürgős dolga akadt. Én csak… Tulajdonképpen nem is tudom, hogy mi az ördögöt keresek itt.

–A jó testvér szerepét játszod. –Mac megveregette a férfi térdét. –Fel tudsz már állni?

–Igen.

Mac felpattant, és felsegítette Cartert. Amikor a kezük összeért, a férfi szíve megint nagyot dobbant. Mire talpra állt, a feje is a szívdobogása ritmusára lüktetett.

–Jaj! –kiáltott fel önkéntelenül.

–Elhiszem, hogy fáj. Kérsz egy aszpirint?

–Nagyon jó lenne.

–Mindjárt hozom. Addig talán kelj fel a padlóról, és ülj fel egy székre.

Amikor a nő távozott, Carter meg akarta fogadni a tanácsát, de észrevette a falon lógó képeket, meg a magazinokban megjelent felvételeket. Közelebb lépett, és tanulmányozni kezdte a fotókat. Biztosan mind Mac munkája. Gyönyörű menyasszonyok, kifinomult menyasszonyok, szexi menyasszonyok, nevető menyasszonyok. A legtöbb kép színes volt, némelyik hangulatos fekete-fehér árnyalatban derengett –néhány pedig azzal a furcsa és különleges hatást keltő számítógépes technikával készült, amelyben a fekete-fehér fotón egy színes folt élesen elüt a környezetétől.

Amikor Mac visszajött, Carter megfordult, és az a benyomása támadt, hogy a nő haja is egy ilyen eleven, színes foltként tűnik ki a műterem háttéréből.

–Mást is szoktál fényképezni?

–Igen. –Mac a férfi kezébe nyomott három tablettát, és egy pohár vizet. –De az esküvőn mindig a menyasszony a középpont, és az ő megjelenése az igazi árucikk.

–Gyönyörűek ezek a fotók… kreatívak és egyéniek. De ez a legjobb. –A férfi közelebb lépett a falhoz, és egy bekeretezett fényképre mutatott, amelyen három kislány csodált egy pitypangon pihenő pillangót.

–Miért?

–Azért, mert ez egy csoda.

A nő a férfira nézett, és sokáig nem tudta levenni róla a szemét.

–Ez így van. Nos, Carter Maguire… Hozom a kabátomat, aztán együtt átmegyünk a konzultációra.

Elvette a férfitól az olvadozó jeges tömlőt.

–Majd a főépületben szerzünk friss jeget.

Milyen édes! –gondolta Mac, miközben a kabátjáért indult. Nagyon aranyos. Miért nem vette észre a középiskolában? Talán azért, mert későn érő típus? Hát, mostanra szépen megérett. Annyira, hogy egy kis szomorúságot érzett, amikor vőlegénynek hitte.

De a menyasszony bátyja már sokkal jobban hangzik.

Mármint akkor, ha érdeklődik iránta.

Felvette a kabátot, és a nyaka köré tekert egy meleg sálat. Aztán eszébe jutott, hogy milyen hideg van odakint, és a fejébe nyomott egy sapkát. Amikor visszament a műterembe, Carter éppen a mosogatóba tette a vizespoharat, mint egy jól nevelt kisfiú.

Mac felemelte az egyik hatalmas szatyrot, amelyben a fényképalbumok voltak, és átnyújtotta a férfinak.

–Tessék, ezt viheted. De vigyázz, mert nagyon nehéz.

–Valóban az.

–Nekem is maradt még egy. –Mac felvette a kisebb szatyrot. –Egy menyasszony már várja az elkészült képeket, egy másik pedig a mintákat, amelyek közül választhat. A főépületbe megyünk, ahol a ti konzultációtok is lesz.

–Elnézést, amiért az előbb hívás nélkül bejöttem. Kopogtam, de senki nem válaszolt. Zenét hallottam, ezért besétáltam, és aztán…

–A többit felejtsük el.

–Rendben. Nem akarod elzárni a zenét?

–Jó, hogy szólsz, mert észre sem vettem, hogy úgy hagytam. –Mac kikapcsolta a hangfalat, és az asztalra dobta a távirányítót. Mielőtt kinyithatta volna az ajtót, a