Laini Taylor

ISTENEK ÉS SZÖRNYEK ÁLMAI

DREAMS OF
GODS &
MONSTERS

Kossuth Kiadó

Tartalom

1.  Rémálomfagyi

2.  Az Érkezés

Három órával az Érkezés után

3.  Életkészség-választásaink

4.  Egy kezdet

5.  A felismerős játék

6.  Fenevadexodus

7.  A vadon ajándékai

8.  Felsérteni az eget

Hat órával az Érkezés után

9.  Leszállás

10.  Pánikba esés

Tizenkét órával az Érkezés után

11.  A csend típusai

12.  Egy meleg ötlet

13.  Együtt

14.  A történelem leghosszabb öt perce

Tizennyolc órával az Érkezés után

15.  Ismerős rettegés

16.  Mit érnek az ígéretek?

17.  A remény várható halála

18.  Egy sikollyal kioltott gyertyaláng

19.  A vadászat

20.  Torzulás

21.  Nitid keze

22.  A szakadék őrült esetlensége

23.  Az egész lényege

24.  Jöhet az apokalipszis

Huszonnégy órával az Érkezés után

25.  Többes számban

26.  Vérzés és virágzás

27.  Csak mint bármilyen élőlények

28.  Angyalszerető, fenevadszerető

29.  Valóra vált álom

30.  Közelségből együttlét

31.  A túlélés ellentéte

32.  Torta majd később

Harminchat órával az Érkezés után

33.  Mint egy idegen invázió

34.  Ismert és eltemetett dolgok

35.  Háromszor Bukott

36.  Az egyetlen épeszű a bolygón

37.  Belefeledkezve a gyönyörbe

38.  Kiváló csillagporbaleset

39.  Ivadék

40.  Feltételezzük a legrosszabbat

41.  Ismeretlenek

Negyvennyolc órával az Érkezés után

42.  A legrosszabb

43.  Tűz az égben

44.  Friss hírek

45.  Szög a zsákból

46.  Pite és pitypang

47.  Elazael könyve

1.  Rémálomfagyi

49.  Támogatói ajánlat

50.  A boldogságnak mennie kell valahova

51.  Elillanás

Hatvan órával az Érkezés után

52.  Lőpor és bomlás

53.  Szemöldök-mesterkurzus

54.  Álnagymama

55.  Elmebajos költészet

56.  Édes kis barbárom

57.  Az oroszlánok martalékául

58.  Nem a megfelelő ocsmányság

59.  Önbeteljesítő jóslat

60.  Ma senki sem hal meg

61.  Szuperképesség-orgia

62.  Háborúk kora

63.  Egy kés élén

64.  Meggyőzés

65.  Kiválasztottak

66.  A megmentés nem kifejezés

67.  Szikraeső

68.  Bukott

Hetvenkét órával az Érkezés után

69.  Nehogy véletlenül magatokra csapjátok az égboltlapot kifelé menet!

70.  Többé már nem fehér

71.  Hiány

72.  A néhány napos császár

73.  Lepke a palackban

74.  Első fejezet

75.  Igény

76.  Várakozás a mágiára

77.  Mi még nem ismerjük egymást

78.  (Lélegezz)

79.  Legendák

80.  Egy döntés

81.  A kívánságrendőrség

82.  Aberráció

83.  A legtöbb olyan dolog, ami igazán számít

84.  A Kataklizma

85.  A vége

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Jimnek, a boldog középsőnek

Egyszer régen…
egy angyal és egy ördög a szívükre
szorították a kezüket,

és elhozták az apokalipszist.

1.

Rémálomfagyi

Rángó ideg és üvöltő vér, vad, tajtékzó, veszett és felemésztő, és szörnyű és szörnyű és szörnyű…

– Eliza. Eliza!

Egy hang. Éles fény. Eliza ébrenlétbe zuhant. Mert ilyen érzés volt: zuhanás és fájdalmas becsapódás.

– Álom volt – hallotta saját hangját. – Csak egy álom volt. Semmi baj.

Hányszor ejtette már ki életében e szavakat? Többször, mintsem számon tudta volna tartani. De most először szólított meg velük egy férfit, aki hősi hevülettel, szeghúzó kalapácsot lóbálva rontott be a szobájába, hogy megvédje gyilkos támadójától.

– Hallottam…, hogy sikoltozol – mondta a szobatársa, Gabriel, miközben a tekintete ide-oda villant a helyiség sarkai között, mégsem talált egyetlen gyilkost sem. Ágytól összegyűrten, tébolyodott éberségben tartotta lesújtásra készen a kalapácsot. – Mármint hogy… tényleg, tök durván sikoltozol.

– Tudom – válaszolta Eliza száraz torokkal. – Megesik néha. – Felült az ágyon. A szívverése akár az ágyútűz, végzetszerűen és mélyen visszhangzott végig az egész testében, és bár a szája kiszáradt, és kapkodta a levegőt, azért próbált közömbös hangot megütni. – Bocs, hogy felébresztettelek.

Gabriel értetlenül pislogva eresztette le a kalapácsot.

– Nem ez a lényeg, Eliza. Sose hallottam a való életben így sikoltani valakit. Olyan volt, mint egy horrorfilmes sikoly.

Ez mintha lenyűgözte volna a férfit.

Hagyj békén. Kérlek… – akarta mondani Eliza. Remegni kezdett a keze. Tudta, hogy hamarosan már nem lesz képes uralni, és nem akarta, hogy bárki is lássa. Az álom után jellemzően elég csúnya adrenalinroham törhet rá.

– Esküszöm, semmi bajom, oké? Csak…

Basszus.

Remegés. Fokozódó nyomás, csípés a szemhéja mögött, és tudta, hogy semmit sem tehet ellene.

Basszus, basszus, basszus.

Kétrét görnyedt, arcát az ágytakaróba rejtette, és kitört belőle a feltartóztathatatlan zokogás. Bármilyen rossz volt is az álom – márpedig rossz volt –, az utóélete még szörnyűbb, mert bár tudatánál volt, mégis tehetetlen maradt. A borzalom – a borzalom, a borzalom – vele maradt, és jött vele valami más is. Jött az álommal, ahogy mindig, csakhogy nem múlt el vele, hátramaradt, mint valami, amit kimosott a partra a hullámzás. Valami rettenetes – egy bűzlő leviatánhulla, ami elméje tengerpartján rohad. A megbánás. De egek, micsoda vértelen szó ez erre. Az érzés, amit az álom kiváltott belőle: késélek és iszonyat pánikja, mely a bűntudat vörös és húsos, gennyedző sebén éktelenkedik.

De miért érzett bűntudatot? Ez volt az egészben a legrosszabb. Mert… Édes istenem, kimondhatatlan és mérhetetlen dolgot tett. Abszolút mérhetetlent. Az összes létező időben és térben soha nem hajtottak még végre ennél rosszabb cselekedetet, és a bűntudat egyedül őt gyötörte. Lehetetlenség volt, és ha Eliza kicsit eltávolodott az álomtól, látta, hogy nevetséges az egész.

Nem tett és soha nem is tenne… ilyet.

De amikor az álom elragadta, mindez nem számított – se a logika, se az értelem, még a fizikai törvények sem. A borzalom és a bűntudat mindet megfojtotta.

Szar ügy.

Amikor a zokogás végre elmúlt, és felemelte a fejét, látta, hogy Gabriel az ágy szélén ült együttérző és riadt tekintettel. Volt Gabriel Edingerben egyfajta hetyke udvariasság, ami jó eséllyel előre jelezte, hogy a nem túl távoli jövőben rákap a csokornyakkendő-viselésre. Vagy akár a monokliéra. Neurológus volt, valószínűleg a legokosabb ember, akit Eliza ismert, és az egyik legkedvesebb is. Mindketten kutatóként dolgoztak a Smithsonian Nemzeti Természettudományi Múzeumban. Jóban voltak, ha barátoknak nem is lehetett nevezni őket, amíg Gabriel barátnője tavaly elköltözött New Yorkba a posztdoktorija miatt, és a férfinak kellett egy szobatárs, hogy a bérleti díjat fizetni tudja. Eliza tisztában volt azzal, hogy kockázatot vállal a magánélet és a munka összemosásával, méghozzá pontosan ezért. Ezért.

A sikoltozásért. A zokogásért.

Senkinek nem telne nagy erőfeszítésébe feltárni az… abnormalitás mélységeit, amelyekre Eliza az életét építette. Néha úgy érezte, futóhomokra fektetett deszkákat. De egy ideje már nem zavarta ez az álom, úgyhogy engedett a kísértésnek, hogy normálisnak tettesse magát, és elhiggye, ő nem más, mint egy szánalmas büdzséből gazdálkodni kénytelen, átlagos, huszonnégy éves doktorandusz. Disszertációs nyomás, gonosz labortárs, támogatási pályázatok, bérleti díj.

Szörnyetegek.

– Sajnálom. Azt hiszem, már jól vagyok – mondta Gabrielnek.

– Oké. – A férfi biccentett, majd némi kínos hallgatás után vidáman hozzátette: – Egy csésze teát?

Tea. Ez aztán a kellemes kis normalitás.

– Igen. Kérek.

És miközben Gabriel elballagott, hogy bekapcsolja a vízforralót, Eliza összeszedte magát. Felvette a köntösét, megmosta az arcát, kifújta az orrát, és szemügyre vette magát a tükörben: az arca felpuffadt, a szeme bevérzett. Szuper! Alapjában szép szeme volt, hozzá is szokott, hogy idegenek bókokkal árasztják el: nagy szem hosszú szempillákkal, ráadásul több árnyalattal világosabb a bőrénél – legalábbis amikor a fehérjét nem mázolta rózsaszínre a sírás –, így aztán mintha ragyogott volna. Most szinte beleborzongott, hogy a tekintete egy kicsit… tébolyodottnak tűnt.

– Nem vagy őrült – közölte a tükörképével, ami gyakran hallotta már ezt a kijelentést mint szükséges, rendszeresen hangoztatott megerősítést. Nem vagy őrült, és nem is fogsz megőrülni.

Lelke mélyén megbújt egy másik, kétségbeesettebb gondolat is.

Velem nem fog megtörténni. Erősebb vagyok, mint a többiek.

Általában el is tudta hinni.

Amikor Eliza kiment Gabrielhez a konyhába, a sütő órája hajnali négyet mutatott. A tea az asztalon várta egy nyitott bödön jégrém meg egy abból kiálló kanál társasságában. Az ujjával rámutatott:

– Rémálomfagyi. Családi hagyomány.

– Tényleg?

– Hiszed vagy sem, igen. – Eliza próbálta elképzelni a fagyit mint a saját családja reakcióját az álomra, de nem ment. Túl erős volt a kontraszt. Kézbe vette a bödönt. – Kösz – mondta. Némán falatozott a fagyiból, kortyolgatta a teáját, és feszülten várta, hogy jöjjenek a kérdések, mert tudta, hogy jönniük kell.

Miről szólnak az álmaid, Eliza?

Mégis hogyan segítsek, ha elzárkózol tőlem?

Mi bajod van neked, Eliza?

Mindet hallotta már.

– Morgan Tothról álmodtál, ugye? – kérdezte Gabriel. – Morgan Tothról meg az ő párnaszerű ajkáról?

Oké, ezt még nem hallotta, ezért akaratlanul is felnevetett. Morgan Toth volt a nemezise, az ajka pedig remek rémálom-alapanyagként szolgált, de nem, Gabriel messze járt az igazságtól.

– Nem igazán akarok erről beszélni.

– Mármint miről? – kérdezte ártatlanul a férfi. – Mi ez az ez, amiről beszélsz?

– Szép. De komolyan mondtam. Bocs.

– Oké. – Még egy falat fagyi, még egy nem kérdés által félbeszakított csend. – Gyerekként nekem is voltak rémálmaim – mondta Gabriel. – Úgy egy évig. Nagyon durvák. Amennyire a szüleimtől tudom, az élet lényegében megállt. Féltem elaludni, és mindenféle rituálékba meg babonákba feledkeztem. Még áldozatokat is felkínáltam. A kedvenc játékaimat, ételt. Állítólag magam helyett a bátyámat is felajánlottam áldozatnak. Erre nem emlékszem, de a bátyám esküszik, hogy így volt.

– Kinek ajánlottad fel? – kérdezte Eliza.

– Nekik. Akik az álmomban gyötörtek.

Nekik.

A felismerés szikrája, remény. Ostoba remény. Eliza életében is volt egy „ők”. Racionálisan tudta, hogy csupán elméje konstrukciói, és sehol máshol nem léteznek, de az álmokat követően sokszor nehezére esett megőriznie a racionalitását.

– És mik ők? – kérdezte, mielőtt egyáltalán felfogta volna, mit csinál. Ha ő nem hajlandó beszélni a saját álmairól, nem kellene faggatnia a férfit az övéiről. Ez a titoktartás egyik szabálya, amelyet nagyon is jól ismert: Ne kérdezz, hogy ne kérdeztess!

– Szörnyetegek – felelte egy vállvonással Gabriel, mire Eliza érdeklődése rögtön elillant… Nem a szörnyetegek említésétől, hanem a férfi laza hangnemétől. Aki efféle verbális legyintéssel beszél szörnyetegekről, egész biztos, hogy soha életében nem találkozott eggyel sem.

– Tudod, az egyik leggyakoribb álomtípus, amiben üldözik az embert – mondta Gabriel, aztán tovább magyarázta a dolgot, Eliza meg csak kortyolgatta a teáját, néha belenyalt a rémálom-fagyijába, a megfelelő helyeken pedig bólogatott, de valójában oda se figyelt. Már ezer éve kimerítő kutatást végzett az álomanalízis témájában. Akkor sem segített, tudta, hogy most sem fog segíteni, és amikor Gabriel azzal foglalta össze a mondandóját, hogy „az álmok az éber félelmeink manifesztációi” meg hogy „mindenkinek vannak ilyen álmai”, olyan tudálékos és leereszkedő hangnemet ütött meg, mintha ezzel meg is oldotta volna Eliza problémáját.

Eliza legszívesebben ezzel vágott volna vissza: „És gondolom, minden hétéves kap pacemakert is, mert »éber félelmeinek manifesztációi« szívritmuszavarokat váltanak ki belőlük.” De nem tette, mert pontosan az ilyen emlékezetes apróságokat szokták az emberek koktélpartikon ismételgetni.

„Tudtad, hogy Eliza Jones hétévesen pacemakert kapott, mert a rémálmai szívritmuszavarokat okoztak?”

„Komolyan? Tiszta agyrém.”

– Szóval mi történt veled? – kérdezte inkább a férfitól. – Mi történt a szörnyetegeiddel?

– Ja, hát, elhurcolták a fivéremet, aztán már békén hagytak. Minden Szent Mihály napján fel kell áldoznom nekik egy kecskét, de ez igazán semmiség ahhoz képest, hogy nyugodtan alhatok.

Eliza felnevetett.

– Honnan szerzed a kecskéket? – kérdezte, mert úgy döntött, belemegy a játékba.

– Van egy szuper farm Marylandben. Igazolt áldozati kecskékkel. De bárányokkal is, ha az jobban tetszik.

– Naná, hogy jobban. És mi a fene az a Szent Mihály napja?

– Nem tudom. Azt csak úgy kitaláltam.

Ekkor Elizát egy pillanatra hála érzése járta át, mert Gabriel nem erőltette a témát, és a fagyi meg a tea, de még a férfi tudálékos szövegelése miatti bosszúsága is segített neki, hogy felengedjen. Szívből nevetett, és az azért már valami.

Aztán rezegni kezdett a telefonja az asztalon.

Ki hívhatja őt hajnali négykor? A telefonért nyúlt, de… amikor meglátta a kijelzőn a számot, leejtette – vagy talán elhajította. Nagy reccsenéssel talált el egy szekrényt, ahonnan aztán lepattant a padlóra. Egy pillanatig remélte, hogy ezzel tönkretette. Némán, döglötten hevert. Aztán kiderült – bzzzzzzzzz –, hogy nagyon is működik.

Bánkódott már valaha azon, hogy nem rontotta el a telefonját?

Az a szám volt. Csak számjegyek, név nem. Méghozzá azért nem, mert azt a számot Eliza nem mentette el a telefonjába. Nem is tudta, hogy emlékszik rá, amíg meg nem látta, akkor meg úgy érezte, ott volt vele mindvégig, élete minden egyes pillanatában, mióta… Mióta megszökött. Ott volt minden, nem menekülhetett előle. Hirtelen és brutális gyomrosként érte, melynek az erejét az évek sem tompították.

– Jól vagy? – kérdezte Gabriel, miközben lehajolt a telefonért.

Eliza majdnem rászólt, hogy „hozzá ne érj!”, de tudta, hogy ez irracionális reakció lenne, és még időben visszanyerte az önuralmát. Ehelyett egyszerűen nem vette el a telefont, amikor a férfi felé nyújtotta, így végül letette az asztalra. Még mindigrezgett.

Eliza csak bámulta. Hogyan találták meg? Hogyan? Megváltoztatta a nevét. Felszívódott. Lehetséges, hogy mindvégig tudták, hol van, és mindvégig szemmel tartották? Ettől a gondolattól egészen elborzadt. Hogy a sokéves szabadság akár illúzió is lehetett…

Megszűnt a rezgés. A hívás hangpostára ment, Eliza szívverése pedig ismét ágyúsortűzre hasonlított: egyik mennydörgés a másikat követte benne. Ki lehetett az? A nővére? Az egyik „nagybácsija”?

Az anyja?

Bárki volt is, Eliza csak egy pillanatig tűnődhetett azon, hogy vajon hagy-e üzenetet – és ha igen, meg meri-e hallgatni –, mielőtt a telefon ismét megrezzent. Nem hangüzenetet kapott. Hanem szövegest:

Kapcsold be a tévét.

Kapcsold be a…?

Eliza mély nyugtalansággal bámulta a telefont. Miért? Mit akartak mutatni neki? Még csak nem is volt tévéje. Gabriel feszülten figyelte, és éppen akkor találkozott a tekintetük, amikor meghallották az első sikolyt. Eliza felpattant a székéből, a szíve majd kiugrott a helyéről. Valahol kint hosszú, artikulálatlan kiáltás harsant. Vagy bent? Hangos volt. Az épületen belülről jött. Várjunk. Nem, ez már egy másik sikoly. Mi a franc folyik itt? Az emberek kiáltoznak… döbbenetükben? Örömükben? Borzalmukban? Aztán Gabriel telefonja is rezegni kezdett, Elizáé pedig egy egész sor üzenet érkezését jelezte – bzzz bzzz bzzz bzzz bzzz. Ezek a barátaitól jöttek, például Tajtól Londonban, és a dél-afrikai terepmunkát végző Catherine-től. A megfogalmazás üzenetenként eltért, de mind ugyanazt a nyugtalanító parancsot fogalmazta meg:

Kapcsold be a tévét.

Látod a híreket?

Ébresztő. Tévé. Most.

Csak az utolsó üzenet volt más. Amikor meglátta, Eliza szeretett volna magzatpózba kuporodni, és kitörlődni a világból.

Gyere haza! Megbocsátunk.

2.

Az Érkezés

Egy pénteki napon, verőfényes napsütésben jelentek meg Üzbegisztán egén, és elsőként a régi selyemúti városban, Szamarkandban látták őket, ahol egy híradós csapat sietett közvetíteni a felvételt… a Látogatókról.

Az angyalokról.

Makulátlan falanxsoraiknak hála könnyen meg lehetett számolni őket. Húsz ötvenes blokk: ezer fő. Ezer angyal. Nyugat felé suhantak, olyan közel a felszínhez, hogy a tetőkön és utcákon álló emberek ki tudták venni fehér selyemlobogóik fodrozódását, és hallhatták hárfáik trillázását és tremolóját.

Hárfák.

A felvétel azonnal berobbant. Szerte a világon rádió- és tévéműsorokat szakítottak félbe, a hírolvasók zihálva, improvizált szöveggel rohantak a székükbe. Feszültség, rettegés. Elkerekedett szemek, magas és különös hangfekvések. Mindenhol csöngeni kezdtek a telefonok, aztán hirtelen elhallgattak, amikor a mobiltornyok világszerte túlterhelődtek, majd leálltak. A bolygó alvó sávja felébredt. Az internetkapcsolatok összeomlottak. Az emberek egymás társaságát keresték, utcák teltek meg. Hangok törtek fel, egymással versengtek, emelkedtek, csúcsra értek. Verekedések voltak. Dalolászások. Zavargások.

Halálesetek.

És születések is. Az Érkezés alatt született babákat „keruboknak” keresztelte egy rádiós, aki azt a pletykát is elterjesztette, hogy valahol az apró testükön toll alakú anyajegy látható. Ez persze nem volt igaz, de az újszülötteken hevesen kutatták az üdvösség vagy a mágikus erők jeleit.

A történelemnek ezen a napján – augusztus kilencedikén – az idő hirtelen „előtte” és „utána” részekre szakadt, és soha senki nem felejtette el, hol volt, amikor „az” elkezdődött.

Kazimir Andrasko színész, szellem, vámpír és pöcsfej igazából átaludta az egészet, de később azt állította, hogy Nietzschét olvasva elájult – kalkulációja szerint pontosan az Érkezés pillanatában –, és víziót látott a világvégéről. Ez jelentette a kezdetét nagyszabású, de lustán megvalósított, kultuszalapító próbálkozásának, mely viszonylag gyorsan elsatnyult, amikor rájött, hogy mennyi munkát kellene belefeccölnie.

Zuzana Nováková és Mikolas Vavra Ájit Benhadduban, a leghíresebb marokkói kaszbában voltak. Mik éppen megalkudott egy antik ezüstgyűrűről – talán antik, talán ezüst, de biztosan gyűrű –, amikor hirtelen kitört körülöttük a lárma. Erre zsebre vágta a gyűrűt, és egy ideig, titokban, ott is maradt.

A falu egyik konyhájában furakodtak oda a helyiekhez, úgy nézték az arab nyelvű híreket. A kommentárból és a helyiek hitetlenkedéseiből nem sokat értettek, csak abból indulhattak ki, amit láttak. Tudták, mik az angyalok, vagy inkább, hogy mik nem. Ettől még ugyanúgy sokként érte őket az angyalokkal teli ég látványa.

Rengetegen voltak!

Zuzanának támadt az az ötlete, hogy „szabadítsanak fel” egy furgont, amely járó motorral egy turistaétterem előtt állt. A realitás hétköznapi szövete ekkorra annyira megnyúlt, hogy egy közönséges autólopás triviálisnak számított. Egyszerű volt a képlet: Zuzana tudta, hogy Karou nem értesül a világ híreiről, ezért neki kellett figyelmeztetnie. Egy helikoptert is elkötött volna, ha kell.

Esther Van de Vloet, visszavonult gyémántkereskedő, Kénkő egyik állandó társa és emberi gyámjának alkalmankénti, helyettes nagymamája, a masztiffjait sétáltatta antwerpeni otthona közelében, amikor a Nagyasszonyunk harangjait értelmezhetetlen időben félreverték. Nem egészet ütött az óra, de még ha egészet ütött volna is, a harangozás fülsértően izgatottnak, szinte hisztérikusnak tetszett. Esther, akitől nem is állhatott volna távolabb az izgatottság meg a hisztéria, azóta várta, hogy történjen valami, amióta felgyulladt egy fekete kéznyom egy brüsszeli ajtón, és kiégette a létezésből. Miután arra jutott, hogy ez az a valami, fürgén hazasétált, kutyái hatalmas nőstény oroszlánokként kísérték.

Eliza Jones a szobatársa laptopján, élő adásban nézte végig az első pár percet, de miután a szerver összeomlott, gyorsan felöltöztek, beugrottak Gabriel kocsijába, és elhajtottak a múzeumhoz. Bár korán volt, mégsem ők érkeztek elsőként, és egyre több kollégájuk özönlött be utánuk, hogy a pincelaboratórium tévéje köré gyűljenek.

Hitetlenkedéstől döbbent és ostoba képpel figyelték az eseményeket, valamint nem elhanyagolható racionális felháborodással, mert hát mégis hogy merészel egy ilyen esemény csak úgy lejátszódni a természetes világ égboltján? Nyilvánvalóan csakis átverés lehetett. Ha az angyalok igaziak lettek volna – ami röhejes gondolat –, nem hasonlítottak volna ennyire a vasárnapi iskolák tankönyveiben látható képekhez, nem igaz?

Túl tökéletesek voltak, tehát csakis színjáték lehetett.

– Ne fárasszanak már a hárfákkal – jegyezte meg egy paleobiológus. – Túlzás.

A kifelé mutatott bizonyosság alatt azonban igazi feszültség lüktetett, mert egyikük sem volt hülye, márpedig az átveréselméletben gigászi lyukak tátongtak, melyek csak még gigászibbak lettek, amikor a híradós helikopterek közelebb óvakodtak az égi sereghez, így a képek tisztábbá és egyértelműbbé váltak.