NÁRAY TAMÁS

Apám

szerint

© Náray Tamás, 2024

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva.

Első kiadás

A borítófotót, melyen a szerző és a szerző édesapja látható, a szerző szíves engedélyével közöljük.

Szerzőfotó © Anderson Galindo Clavijo

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-590-6

Tartalom

Figyelem!

„Szolgálati közlemény”

Prológus

Az örökség

A fókusz

Örökzöld

Etuska

Hogyan?

Leandró és Libériusz

Az egyik meg a másik

Találkozás Anthonyval

Víz a tetőn

Dilemma

A rész és az egész

Miért?

Apám szerint

Sajnos, Feri

A tárgylemez

Nyelvfejlődés

Hát, ez is jól megöregedett!

Soha nem az voltam, aki akkor éppen voltam

A haver

A hivatásos mérgező

De legalább

Knowing me, knowing you

Epilógus

Végezetül

Figyelem!

Az Apám szerint című kötetét a szerző sértődékeny embereknek nem ajánlja.

Nem ajánlja továbbá azoknak sem, akik nincsenek szenvedélyes barátságban az iróniával.

A könyvben magas a másra ismerés veszélye, noha a leplezetlen írói szándék az önmagunkra ismerés veszélyét szerette volna növelni, miközben a szerző azt is határozottan kijelenti, hogy a történetek és azok szereplőinek a valósággal való bárminemű hasonlatossága a véletlen műve csupán.

Kizárólag saját felelősségre olvasandó!

„Szolgálati közlemény”

Ahogy apám többször is elmondta: „No, akkor vegyük át, fiam, még egyszer, miheztartás végett!”

1.

Ahogy egész életemben tettem, ezúttal is kerülöm a vélekedést, vagyis a véleménynyilvánítást – különös tekintettel a szélsőséges véleménynyilvánításra –, amely számomra egyáltalán nem ugyanaz, mint a hűvös tárgyilagosság vagy a tények közlése, melyhez továbbra is ragaszkodom.

2.

Amikor elmondok vagy leírok valamit, az csupán egyfajta személyes álláspontnak vagy a tapasztalataim alapján kialakított megállapításnak tekintendő, mely minden esetben tényalapú, ellentétben a véleménnyel, mely minden esetben feltételezésalapú megnyilvánulás.

3.

Mindig is azt mondtam el, amit el szerettem volna mondani, és soha nem azt, amit mások szerettek volna tőlem hallani. Ha valamilyen véletlen folytán a kettő mégis egybeesett, az illetőnek kivételes szerencsében lehetett része.

4.

Ahogy eddig sem, ezután sem szeretnék, tudok, akarok megfelelni semmilyen irányomban támasztott elvárásnak, és nem azért, mert alkalmazkodásra képtelen volnék, hanem mert nem szeretnék eltűnni a saját életemből. Éppen ezért egyedül a saját erkölcsi elvárásaimnak vetem alá magam, ebbe pedig senki emberfiának nincs beleszólása.

5.

Apámtól örököltem egy merev, belső igazodási pontot, amely meghatározza a reakcióimat. Egyáltalán nem érdekel a közvélemény, mivel a köz – amely ezt megalkotja – olyan, amilyen, és elégedetten dagonyázik abban a közegben, amiben. Számomra ez a fajta közönyösség nemcsak egyszerűen közveszélyes, hanem a bennem lévő belső igazodási pont okán fölöttébb közönséges is egyben.

6.

Soha nem bocsátkozom találgatásokba, és soha nem vitatkoztam olyan dolgokról, amelyekhez nem értek, mi több, azokról véleményt sem formálok, olyan dolgokról pedig főleg nem, amelyek még meg sem történtek, és várhatóan a jövőben sem fognak megtörténni.

7.

Vitának az azonos tudású és a hozzávetőlegesen azonos képességű emberek között van helye, különben bármilyen megalapozott érvelés értelmetlen. Ha ez az azonosság nem áll fenn, akkor az vagy csak kinyilatkoztatás, vagy pusztán vagdalkozás, vagy elégtételből elkövetett szájalás lesz.

8.

Sokszor próbáltak különféle csoportok vagy egyének mindenféle nyomást helyezni rám az életem során, de mivel az egész életemet nyomás alatt éltem, egyrészt jól tűröm, másrészt megismerhettem a csökkentésének a módját, harmadrészt a nyomást rám helyezőkkel szemben rég kidolgoztam magamban a megfelelő ellenszert.

9.

Több mint másfél évtizede veszek részt kiváló szakemberek irányítása mellett terápián, akik rólam egyhangúlag megállapították, hogy sem nárcisztikus személyiség, sem pszichopata nem vagyok, és nem küzdök borderline vagy egyéb szindrómával sem, ami persze egyáltalán nem jelenti azt, hogy egyesek szemében ne lehetnék a megnyilvánulásaim alapján seggfej, de ez esetben viszont figyelmükbe ajánlanám a 4. és az 5. pontot.

10.

Egyébként bizonyos dolgokra nagyon érzékeny vagyok, bizonyos dolgokra egyáltalán nem, de úgy ítélem meg, hogy van elegendő beleérző képességem. A gondolkodásom alapját a humanizmus képezi, és pontosan azért vagyok olyan, amilyen, mert hiszem és vallom, hogy mindnyájunknak járhat egy jobb élet, de ahhoz kizárólag egymást tudjuk csak hozzásegíteni. Mégpedig úgy, ha szembenézünk azzal, amivel kell, mismásolás, harag, sértődősködés nélkül.

Magyarországon mélyen és fájdalmasan megsérültem. És bár az idő múlásával kívülről úgy tűnhetett, hogy jobban vagyok, de belül sokáig nem lettem jobban.

Az igazságtalanságot nem lehet elfelejteni.

Az igazságtalanságot nem lehet megbocsátani.

Az igazságtalanság örökké fáj.

De meg lehet tanulni irányítani a gondolatainkat, hogy egyre kevesebbszer jusson az eszünkbe.

Ezen dolgozom.

Apám szerint a társadalmi felelősségvállalás az egyéni felelősségvállalás megtanulásával kezdődik.

Rögtön gyermekkorban.

Prológus

A szüleim és köztem a kapcsolat nem valamiféle egyezség volt, vagy egy hallgatólagos megállapodás, amelynek keretében adtunk és kaptunk, hanem olyan természetes és repeszthetetlen szövetség, amelyben egymásba tudtunk kapaszkodni.

Osztoztunk mindenben: örömben, sikerben, boldogságban, bánatban, kudarcban. Ismertük egymás minden rezdülését. Tudtuk, mit érez a másik, a kezét sem kellett megemelnie, máris segítő karokkal fogtuk át, hogy átvészelje a nehéz vagy olykor reménytelennek tűnő időszakokat.

Valamelyikünk mindig a felszínen tudta tartani a gyengébbet, amíg az képes volt összeszedni az erejét.

A szüleim megtanítottak őszintének lenni. Azzal, hogy semmiért sem büntettek. Beszélgetések voltak, nem beszédek, bár megesett, hogy apám néhány kijelentése metszően hatott, de feloldásként akkor hozzátette: „Nincs ezen mit szépítgetni, fiam, ez van, és kész!”

Sokáig nem jöttem rá, hogy ezen beszélgetéseink során valahogy minden alkalommal a felelősség és a felelősségvállalás került előtérbe anélkül, hogy ezek a szavak akár csak egyszer is elhangzottak volna.

Igen. Felelősség és felelősségvállalás magamért, a cselekedeteimért, a szavakért, amiket kimondtam, és értük, a szüleimért, a családomért, és hogy ez nem választási lehetőség, hanem kötelesség.

Visszaemlékezve most úgy vélem, mindez egy egész életen át tartó szorongás alapjait vetette meg bennem, hogy azt, amit teszek, jól teszem-e, hogy elég jó vagyok-e, vagy egyáltalán elég vagyok-e.

Tudom, jó szándék vezette ebben is őket, de felnőttként, többek között a nyíltságomért, súlyos árat kellett fizetnem. Keserves tapasztalatok és kínzó gyötrelmek árán ismertem fel, hogy az igazmondás csak otthon, a családomban erény. Hogy az egyenes, tisztességes kiállás vagy a szavatartó, jóravaló és megbízható viselkedés – a ma is úton-útfélen hangoztatott társadalmi elvárásokkal ellentétben – hátrány.

Már a negyvenes éveimben jártam, és nem tartottam attól, hogy apám számonkérésnek veszi, amikor egy vasárnapi ebéd után megkérdeztem, hogy miért nem készítettek erre fel.

Apám előbb anyámra nézett, aki csak egy apró, grimaszba torzult mosollyal hajtotta le a fejét, majd rám, és azt válaszolta: „Én ezt így tudtam csinálni, fiam.”

Ma is elnevetem magam, ha erre a végtelenül egyszerű, ám tökéletes mondatra gondolok. Apám így tudta csinálni. És valóban. Soha nem tudta másképp csinálni. Nem alkudott, és nem döntött meggondolatlanul vagy hirtelen, de nem is volt befolyásolható. Nem kiabált, nem dühöngött, úgy tűnt, hogy inkább végtelenül türelmes. Ha valamilyen kérdésben a jóváhagyó válaszát vártam, behunyt szemmel imádkoztam, hogy csak nehogy nemet mondjon, mert az a „nem” megváltoztathatatlan lesz.

Ma már tudom, hogy mennyire nehéz lehetett neki. Saját maga miatt. De ilyenek voltak az ő szülei is, ahogy bizonyos mértékig én is ilyenné váltam általa. Talán anyám volt az egyedüli élő ember, aki képes volt irányítani őt, de nagyon kellett vigyáznia, hogy ki ne derüljön.

Az elvesztésüket ma sem hevertem ki maradéktalanul, bár lassan hozzászokom a tudathoz, hogy nincsenek mellettem többé. Hogy többé senki sem szólíthat gyermekemnek, fiamnak.

Amikor apám haldoklott, azt kívántam, bárcsak én halnék meg helyette, mert ő nem szolgált rá arra, ami vele történt. Csak álltunk az ágya szélénél tehetetlenül és egyre kétségbeesettebben, amikor váratlanul felém nyújtotta a kezét. Mellé léptem, és magamhoz vontam a kézfejét. Ekkor halványan elmosolyodott.

– Akik megszülettünk, mindnyájan meghalunk egyszer. Ez ellen nincs mit tenni. Éppen ezért, fiam, higgadtan kell kezelnünk a dolgot.

Behunytam a szemem, és azt motyogtam magam elé: „Ez olyan igazságtalan.” Apám tartással élt, és tartással távozott.