Kessler-effektus

sci-fi antológia

Kispál Márton: A világ első permetező flakonja

(részlet)

(...)

Nyári éjszaka volt, a nappal forrósága még ott keringett a levegőben, Bogát mégis megborzongott. Valami lehullott az egekből. Sőt ez még hagyján is, elvégre gyakran meglódult egy-egy mesterséges csillag, az Elődök kacat-kincse, hogy aztán elenyésszen a levegőben – de ez most földet is ért. Hisz beleremegett a környék.

– Jel – dünnyögte magának, mert megszokta, hogy egyedül tölti az ideje nagyját –, jel biza. Csak nekem.

Elérte a termőföld túlsó végét, és ott, az ösvénytől alig két lépésre, megpillantotta.

A talaj szikkadt bőrén seb tátongott. Akár a kialvó máglya, füstölgött és izzott, és ahogy Bogát lehajolt hozzá, földöntúli hő simogatta az arcát. Verejték fakadt a halántékán.

A gödör mélyén csillogó gömb hevert, akkora, mint egy nagyobbacska tök. Bogátot a tükörre emlékeztette, amit még siheder korában látott, a nagyvárosi piac zsibajában: ugyanolyan sima és tündöklő volt. Mintha elpusztíthatatlan fémből öntötték volna.

– Az Elődök műve – döbbent rá. Hullámokban öntötte el a félelem és a kíváncsiság. Sok volt a mesterséges csillag, szinte befedték az Égboltot, még nappal is ott izzottak: de hogy a kezébe foghasson egyet! Ki hallott már ilyenről?

Kinyúlt kérges kezével. Ujjbegyei remegtek, ahogy a forró, jégsima felszínt súrolta.

És a gömb egyszer csak elolvadt, mint hó a hegyen. Bogát lélegzete elakadt. Nem ezt akarta. Az égi kő pernyévé sorvadt az ujjai között, megszűnt a tükörcsillogás.

– Ne! – szakadt belőle a sóhaj.

De a pernye alatt ott hevert valami más. Mintha a gömb csupán egy védelmező héj lett volna ennek az új kincsnek. Bogát hátrahőkölt, a torkában érezte szíve lüktetését.

Egy palack volt, teli sűrű, sötét folyadékkal. Nyaka dugó helyett valami csőrszerű képződményben végződött, felszínén rovátkák és jelek sűrű szövedéke csillogott. Bogát nem tudott olvasni, de tudta, hogy ezek betűk, mégpedig nem is az ő népének a betűi. Annál jóval kacifántosabbnak tűntek.

– Az Elődök betűi – vágta rá egyből. Ki más írhatta ezt, ha nem ők, akik elhagyták e világ köreit, még évszázadokkal ezelőtt? Akik telepettyezték az égboltot a kincseikkel, akik hátra se néztek többé?

Kezébe fogta a palackot, mire a betűk finoman szikráztak a holdfényben. A bent lötyögő folyadék mélyzöldben játszott, mintha minden növény – legyen az útszélen száradó kóró vagy égbetörő gesztenye – lényegét belesűrítették volna, mintha minden csepp egész erdők anyagát hordozná. Mi ez, tanakodott Bogát, talán valami égetett szesz, mellyel az Elődök szórakoztatták magukat, és véletlenségből hullott elébe? Nem, nem, az nem lehet, az Égbolt tervez, az Égbolt mindent tud, biztos célja volt ezzel. Bájitalt küldött ide, erőt-bőséget sugárzó párlatot, hogy megsegítse, igen, mert megszánta Bogát sínylődését.

De hiába akarta kibontani, ezzel a csőrformával nem tudott mit kezdeni. Egy dugót már ki is cuppantott volna a helyéről, de ez itt valamiféle bonyolult zárnak tűnt, illetéktelen kezek távoltartójának. Ó, hogy miféle próbatételeket gördít elé az Égbolt! Miért nem engedi, hogy most ízibe’ megkóstolhassa a mennyei italt? Megfordult a fejében, hogy egyszerűen csak letöri a palack nyakát, de a táltos szerint az Elődök nem szívlelték az erőszakot. Higgadtságot vártak el, bölcs nyugalmat. Legyetek türelemmel, így szóltak utolsó szavaik, melyeket a hátramaradottakhoz intéztek, majd még jövünk, biza, miután más világokon is elhintettük a magjainkat. Évszázadokon át visszhangoztak e szavak.

Úgyhogy Bogát csak fogdozta a palackot, ott a rozsdaköles szomszédságában, az éjszakai neszeinek közepette. Ujjával rászorított a csőrre, mire az köpött egyet: a benti, sűrű folyadék cseppenként szóródott a nadrágjára. Csiklandozó, szúrós szag csapta meg az orrát, a lötty égette a bőrt a combján.

Ez itt nem innivaló. Nincs oly anyag e világon, melyet emberi torok nyelhet el, s közben ily átható, pezsgő kigőzölgése van. Sőt most már egyenest méregnek látta, ragacsos nedvnek, mely valamiféle lüdérc véredényeiből csoroghatott elő.

Bármi is volt ez, fegyverként nehezedett a tenyerére. Elég csak megrántania azt a csőrt a palack tetején, és a sav máris szertespriccel. Óvatosan kell bánnia vele. Tán az a legjobb, ha visszateszi a gödörbe, elhantolja, és soha senkinek nem szól róla.

Mégis a zekéje mögé süllyesztette. A palack hidegen préselődött a mellkasának. Most már az övé volt. Volt végre valamije, egy olyan valami, melynek nem akadt párja a földnek színén. Vetett egy pillantást a gödörre, majd a kunyhója felé: apró, fekete szemölcs az éjszakában. Senki sem látta a csillaghullást. Ez a farkasok órája volt, és ő is rég húzta volna a lóbőrt, ha nem gyújt rá még egy hernyónyi mentalevélre. Az Égbolt megjutalmazta az éberségéért. Titkot csempészett a keze ügyébe. A csillagokat és az Elődök odafönt izzó kincseit is megbámulta, de azok visszarendeződtek a maguk komor mozdulatlanságába, a Vastuskó hidegen lobogott északon.

Visszaindult haza. A palack súlya minden lépésnél ott libegett a zekéje alatt. Már majdnem a tornácnál járt, a kinti lámpás fénye az arcára vetült, amikor megállt egy penészrágta kölesszárnál. A termőföld széle volt ez, a beteg növények úgy ácsorogtak mellette, mint kopfaják a temetőben.

Új sugallat vezérelte. Ki kellett próbálnia.

(...)