© Rutai Gábor, 2025

© Beszélgetőpartnerek, 2025

© radiocafé98, 2025

© Helikon Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Balázs Piroska

A borítót tervezte és a belső oldalakat tördelte Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-424-2

TARTALOM

ÁBEL ANITA (Dsida Jenő: Itt feledtek)

BALATONI JÓZSEF (Juhász Gyula: Szerelem)

BÁNKI GYÖRGY (Radnóti Miklós: Hetedik ecloga)

BETON.HOFI (Ady Endre: A nincsen himnusza)

BÉRCZESI RÓBERT (Derek Walcott: Szerelem szerelem után)

JANKLOVICS PÉTER (Reviczky Gyula: Iskolatársaimhoz)

JÁRAI MÁTÉ (Garai Gábor: Ölelkezők)

JÁRAI KÍRA (Radnóti Miklós: Erőltetett menet)

KARAFIÁTH ORSOLYA (Kántor Péter: A nagymama)

LACKFI JÁNOS (Szabó T. Anna: Fény)

POKORNY LIA (Pilinszky János: Fabula)

SCHERER PÉTER (Ady Endre: Krisztus-kereszt az erdőn, Petőfi Sándor: Egy estém otthon, Petőfi Sándor: Itt állok a rónaközépen)

SOMA MAMAGÉSA (Kosztolányi Dezső: Akarsz-e játszani?)

VARGA DÁNIEL (Fodor Ákos: Érettség)

ELŐSZÓ

…és akkor úgy éreztem, hogy megírtam minden verset, ami bennem volt. A 2010-es évek második felében sok ezer verset írtam és tettem ki azonnal, gondolkodás nélkül. Ezek többnyire pár perc alatt születtek, mégis ezrek olvasták, osztották. Már akkor elkezdett érdekelni, hogy vajon ezek a – számomra terápiás vagy csupán magam szórakoztatására írt – alkotások milyen erővel bírhatnak. Aztán ezek némelyike kikerült óriási esküvői molinóra, hálószobák falára, parlamenti felszólalásba vagy emberi bőrre tetoválva. Sőt, kaptam olyan levelet is, ahol egy olvasóm megköszönte, hogy írásaimmal segítettem abban, hogy ne ártson magának. Pedig még csak nem is vagyok egy ismert, jegyzett vagy kiemelkedő alkotó. Nagyságrendek választanak el irodalmi nagyjainktól.

Micsoda erő lakozik tehát néhány jól eltalált sorban! Milyen erő tör elő József Attila, Ady, Pilinszky és a többiek rímei alól? Az elmúlt évszázadok vagy -ezredek alatt vajon hány emberi sorsot, életet, szerelmet mentettek meg? A költészet talán épp ettől válik igazán különlegessé – nem csupán szavak egymásutánja, hanem élmény, ami egyszerre elevenít meg és tükröz vissza. Mintha a vers résnyire nyitott ajtó lenne: ha bekukucskálunk rajta, meglátjuk önmagunkat, de kicsit tisztábban, kicsit élesebben, kicsit sebezhetőbben.

A költészet mindig is többet vállalt annál, hogy szépen beszéljen a világról. A jó vers nemcsak az egyénhez szól, hanem a közösséghez is. Képes megnevezni azt, ami elcsúszott, felmutatni azt, amit érdemes megőrizni. Van benne valami időtlen küldetés: egyszerre tartja életben a múltat, és világítja meg a jövőt. Egy vers tud örömet, megbékélést, de éppúgy tiltakozást vagy ébredést is hozni. Mintha a költő – még ha nem is akarja – mindig tanú lenne. És ha már tanú, akkor néha tükröt tart, máskor irányt mutat. Néha egészen halkan, máskor megrázó erővel.

Ez a felismerés hívta életre a rádióműsort is. A kétezres években, amikor még a régi radiocafénál dolgoztam, számos portrét készítettem, és amikor újranyílt a lehetőség, már tudtam: olyan embereket szeretnék meghívni, akik nem csupán érdekesek, de akik vállalják azt a belső kalandot is, hogy elhozzák azt az egyetlen verset, amely számukra igazán fontos. Így született meg az ötlet, és vele együtt a Hozz egy verset című műsor is. Összesen ötvenöt adás készült, melyek mind a mai napig meghallgathatók: ebből válogattunk néhányat ebbe a kötetbe.

A műsor mottója ez volt: az vagy, amit elszavalsz. Egyszerű mondat, de annál súlyosabb. Hiszen sokan közülük valódi utat jártak be, mire kiválasztották „az egyetlent”. Voltak, akik sokáig birkóztak a döntéssel, mások már a felkérés pillanatában tudták, mi az a vers, ami végigkísérte őket, amihez vissza lehet nyúlni, ami belső iránytűként szolgál számukra. Sokszor nem is maga a költemény volt a legizgalmasabb, hanem az a belső mozdulat, amivel hozzányúltak. A csend előtte, és a rezdülés utána.

A beszélgetések végén minden vendégem hálával búcsúzott – nem miattam, hanem az élmény miatt, amit a vers közvetített. Az a különös emelkedettség, amelybe belesimulhatott az ember – akár csak egy órára is –, nem mindennapi állapot. És bár a műsor nem kizárólag a versről szólt, hanem az emberről, aki hozta, mégis minden beszélgetést áthatott egyfajta szelíd fényesség. Mintha a vers kicsit megemelte volna az időt, és ebben az időtlenségben hirtelen fontosabbak lettek volna a kimondott szavak.

A vers nem csupán a szerzőé. A vers mindig közös. És ha jól kérdezünk, ha figyelünk, akkor a másik ember verse néha a mi történetünket is megszólaltatja. Ez történt ezekben a beszélgetésekben is. Egy-egy gondolat, egy-egy idézett sor kilépett a műsor határai közül, és valahol a hallgató belső terében is helyet kért magának. Mert a jó vers képes erre. Beépül, emlékeztet, tükröt tart. Aztán ha jól dolgozik, ott is marad.

Ezért bátorítok mindenkit arra, hogy keresse meg a maga versét. Azt az egyet, amelyik nem hagyja nyugodni. Azt, amit el lehet mondani hangosan, amit jó elővenni csendben, amitől közelebb kerülünk magunkhoz. Mert a vers nem magyarázatot ad, hanem tapasztalatot. Nem megfejt, hanem emlékeztet.

Az előszó végén szeretnék köszönetet mondani a radiocafénak, hogy teret adott ennek a kísérletnek. És különösen köszönöm a feleségemnek, Barbarának, aki nemcsak bátorított, de – jó pszichológusi érzékkel – sokszor segített a vendégeimmel kapcsolatos legjobb kérdések megtalálásában is. Ezenfelül pedig óriási hálával tartozom két szerkesztőmnek, Fehér Mariann-nak és Zelei Dávidnak, akik nélkül ez egy vékony és olvashatatlan könyvecske lenne.

Ez a kötet nem csupán interjúk gyűjteménye. Inkább egy belső beszélgetésé, amely néha más hangján szólal meg, de mindig ugyanoda vezet: vissza önmagunkhoz.

Rutai Gábor „költőMATA”

ÁBEL ANITA színésznőként, szinkronhangként és műsorvezetőként évtizedek óta jelen van a magyar nyilvánosságban. Gyerekszínészként vált ismertté, majd a Szomszédok Mágenheim Julcsijaként generációk emlékezetébe égett bele. A vele készült beszélgetésből egy érzékeny, gondolkodó ember képe rajzolódik ki, aki ma már nem fél kimondani, ha magányosnak érzi magát, és tudatosan keresi az egyensúlyt a nyilvános szereplés és a belső csend között.

„négy-öt évesen úgy rohangáltam a lakásban, hogy közben azt szavaltam, hogy: »Jennynek hívták, szőke volt és éhes«”

Mi egy generáció vagyunk, majdnem egy évben születtünk. Nyomon lehetett követni téged az elmúlt évtizedekben, és mindig kedves, szerethető figurának tűntél a képernyőn. Viszont az elmúlt öt-hat évben – lehet, hogy nem jól számolom – egyre nagyobb csodálattal figyeltelek. Történt benned valami olyan megnyílás, egy olyan elemi, ösztönös, természetes, jó humorú fordulat, amitől még közelebb éreztem magam hozzád és a generációnkhoz, és ezt nagy örömmel figyeltem.

Ábel Anita: Hát nyilván ahogy az ember megy előre a korral, ezeket a sallangokat, amiket húsz-harminc éves korában fölvesz, mert úgy gondolja, meg kell felelni bizonyos társadalmi elvárásoknak és a külvilágnak, egyre jobban ledobja magáról. Mert már nincs idő arra, hogy ezzel foglalkozzunk, és inkább befelé kezdünk fordulni, vagy keressük, kutatjuk magunkat. Nyilván ez a változás bennem is elindult, hiszen annyira régóta vagyok a képernyőn, annyira hosszú ideig az határozta meg az életemet, hogy mit szólnak mások, hogy mindenhol a száz százalékot kell hozni, sőt, mivel maximalista vagyok, inkább százhúszat. De nem baj az, ha az ember lecsendesedik, és nyilván a televíziós showműsorok megkívánnak egyfajta harsányságot vagy intenzívebb jelenlétet, de nekem van egy nagyon befele fordulós oldalam. Vagy egy komolyabb, ami általában pontosan az ilyen interjúkból derül ki; hogy ez a nő mégsem annyira hülye, vagy nem ennyire csak a vihogásból áll az élete – bár szerintem én pont nem az vagyok, aki mindig vihog. De úgy meglepődnek az emberek, amikor én bármilyen komolyabb témában megnyilvánulok. Jövőre leszek ötvenéves, én ezt sosem tagadtam, mert az is nagyon jó, hogy megéri az ember. Nincs idő már arra, hogy játszmázzunk, és különböző helyzeteknek megfeleljünk. Tudod, van az a mondás, hogy érdemes volt-e úgy leélni az életünket, hogy „mit szól majd a szomszéd néni?” És végül mit szólt?

Érdekes, hogy azt mondod, a felszínes harsányság szerepe az, amit mondjuk a televízióban műsorvezetőként felvesznek. Én ezt nagyon sok műsorvezetőn látom is. Rettenetesen idegesítő, én nem is tudok ilyen műsorokat nézni. De pont nálad nem éreztem soha. Mindig ott volt, hogy tudod, hogy van mögötte tartalom. Egyszer valaki azt mondta, hogy nem mindegy, hogy az okos hülyéskedik, vagy a hülye okoskodik. És pont ezt lehetett érezni; ha valakinek jól eltalált, ösztönös, jó humora van, ott mindig van valami tartalom, és én ezt éreztem nálad. Most valami miatt óriási divat, hogy ha bármilyen showműsorban megjelenik a műsorvezető, akkor rögtön elkezd fejhangon üvölteni. Értem, persze, kell valami hangulatot teremteni, de ez nálam például kontraproduktív.

Á. A.: Nyilván vannak műfajok, amik ezt megkívánják, és amikor mondjuk egy női talk show-t vezetsz és te tartod kézben az egészet, az másfajta jelenlétet kíván, mint mondjuk egy kétszemélyes, beszélgetős műsor. Egy igazán nagy vasárnap esti showműsor pedig más energiaszintet kíván, hiszen át kell adni azt a hangulatot, ami ilyenkor egy stúdióban van, és el kell érni, hogy akik a tévé előtt ülnek, azok is flow-ba kerüljenek. Nekem ezzel sosem volt bajom, nyilván tudjuk, mit várnak el tőlünk egy adott helyzetben, de volt, hogy én is azt éreztem, hogy túlmentem a határon. Ha volt rá lehetőség, akkor nyilván az ember igyekszik rajta finomítani, de hát ettől függetlenül van egy kép az emberekben rólam. Mégiscsak negyvenöt éve tévézek, és az azért nagyon hosszú idő.

Lehetséges az, hogy az a változás benned, hogy ledobsz olyan szerepeket, amiket a környezeted hatására vettél magadra, ebből is adódik? Hogy mondjuk egy folyamatos reggeli műsor már azt veszélyezteti, hogy az ember kiég benne, mert fárasztó mindig ugyanazt a szerepet játszani, aztán mikor vége van, átlényegülni anyává, feleséggé, akármivé?

Á. A.: Én ezt mindig nagyon élesen el tudtam választani, azt hiszem. Amikor gyerekként bekerültem az ország első sorozatába, én akkor is megtartottam a saját civil életemet. Nem voltam magántanuló, ugyanúgy bejártam általános iskolába, gimnáziumba, mert nekem fontos volt az, hogy nekem legyen egy saját magánéletem, ami csak rólam szól, ami csak az enyém.

De ezt te döntötted el?

Á. A.: Igen, én ezt szerettem volna. Azt nem mondom, hogy nem értek engem is olyan hatások, amitől az ember elhiszi, hogy nagyon király, meg azt is, hogy golyóálló. Hát ilyenkor kapsz az élettől egy-két pofont, hogy érezd, hogy te is ember vagy.

Ezek a pofonok kellenek. Más is kap ilyeneket, csak az enyém láthatóbb, csillogóbb a munkámból kifolyólag. De mindig volt egy olyan belső óra bennem, ami jelezte, hogy elfáradtam, hogy már nem tudok annyit adni, amennyit szeretnék. Nagyon érdekes volt, amikor a reggeli műsort vezettem az RTL-en 2000-től 2005-ig. Én az utolsó évben már nagyon azt éreztem, hogy már nem tudok olyan formában lenni, mint az elején, hogy egy kicsit már kiégtem ezekben a hajnali kelésekben, hogy hiába csinálok mindig mást, mégis mindig ugyanaz. És meg is fogalmazódott bennem, hogy talán váltani kéne, de a csatorna megelőzött, úgyhogy közös megegyezéssel kirúgtak. Ezt mondjuk ki. Lehet ezt szépíteni, de azt mondták, hogy megújul a műsor, ezért köszönik szépen az eddigieket. Ettől függetlenül nagyon jó viszonyban váltam el az RTL-től, utána még voltam náluk műsorban, meg feltűntem a képernyőn, de ilyen fajta műsorban már nem vettem részt. Tehát vigyázz, mit kívánsz, mert az bekövetkezik! De a viccet félretéve: valószínűleg ők is érezték, amit én, csak ők előbb léptek. De általában én is érezni szoktam. Amikor kapok egy felkérést, végiggondolom, mert nagyon fontos, hogy az ember ennyi idősen tudjon nemet mondani. Mert amíg fiatalok vagyunk, mindent elvállalunk. Félünk nemet mondani, mert akkor benne van az, hogy többet nem hívnak. Ilyen már nincs bennem. És nem azért, mert fut a szekér, hanem mert tudom, hogy én mit tudok ebbe beletenni, nekem ez mit fog adni. Tehát mérlegel az ember, józanabbul gondolkozik. Úgyhogy voltak olyan műsorok, amikre azt mondtam, hogy nem, mert azt éreztem, hogy egyrészt nem állna jól nekem, másrészt egy idő után már nem is szeretném. És akkor mi értelme van az egésznek? Úgyhogy próbálok az ösztöneimre hallgatni, és ha az jön zsigerből, hogy ezt inkább nem csinálom, akkor nem vállalni, ha meg kiégtem valamiben, azt mondani, hogy köszönöm szépen, nekem ez eddig tartott.

Erre a műsorra viszont szívesen mondtál igent. Ez azért van, mert egy kicsit szeretnéd, ha a tartalmasabb oldalad is meg tudna mutatkozni?

Á. A.: Azt hiszem, egy versekről szóló műsor nagyon fontos a mai világban. A nagy digitalizációban már nem veszünk le verseskötetet a polcról, úgyhogy az ilyesmi mellé én nagyon boldogan és széles mellkassal odaállok. Emlékszem, hogy volt egy időszakom, mikor bújtam a verseket, és állandóan olvastam. Szerencsés vagyok, mert anyukám és apukám is nagyon sok verset olvasott. Anya még most is Szabó Lőrinc-őrült, mindig ott van nála a kötete, és apával nagyon sok verset mondtak nekünk gyerekkorunkban a tesómmal, úgyhogy ez valahogy bennem maradt.

Ezzel kicsit meg is előlegezted a következő kérdésemet, ami azt firtatta volna, hogy jöttek be a versek az életedbe. Egy négysoros versben is benne lehet egy élet. Ezeket pedig csepegtetve adjuk a gyerekeknek, mondjuk egy szép gyerekvers formájában, ahogy a szüleid is tették. Ezt te is ugyanilyen fontosnak tartottad, amikor a kislányod, Luca volt kicsi?

Á. A.: Minden este mondtunk neki verset és olvastunk mesét. Szereti a verseket, de azt azért nem mondom, hogy falja. Szerintem erre meg kell érni. Én is tizennyolc-húsz éves voltam, amikor elkezdtem igazán felfogni a verseket. Rátaláltam olyan költőkre, akiknek a sorait olvasva éreztem, hogy ez a vers megszólít, ez nekem szól. De visszatérve a kérdésedhez, kiskoromban anyukám rettenetesen szerette Villon verseit Faludy György átköltésében. Állandóan ezeket mondogatta nekünk. Úgyhogy én már négy-öt évesen úgy rohangáltam a lakásban, hogy közben azt szavaltam, hogy: „Jennynek hívták, szőke volt és éhes”, ami ugye a Ballada a kalózok szeretőjéről nyitósora. Engem ez megragadott. Nekem ez tetszett.

És mindegy is volt, hogy mit jelentett.

Á. A.: Teljesen. De nem erőltetem Lucánál, mert szerintem minden életkorban eljön az, amikor egyszer csak megtalál egy vers.

Főleg egy kamaszlány esetében.

Á. A.: Abszolút. Ha szerelmes, egy csalódás után. Olyan impulzusokat kap egy versből.

Például amit én hoztam: én akkor találtam rá erre a költőre, és mind a mai napig ő a mindenem.