Fordította

Borbély Judit Bernadett

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harriet Constable: The Instrumentalist

First published by Bloomsbury Publishing, in Great Britain 2024

Első kiadás

Copyright © Kubuni Ltd, 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2024

Minden jog fenntartva.

Borító- és előzéktervezés © Greg Heinimann

Hegedűfotó © Jonathan Ring

Anyámnak és apámnak,
akik szeretetben neveltek,
és hagytak kiteljesedni

„…a múlt nagy része alámerül az idő óceánjába, ahonnét soha többé nem bukkan fel – de a habok időről időre kettéválnak, és még ha csak egy pillanatra is, de elővillan a rejtett kincs.”

Margaret Atwood: Testamentumok

Csonka Ágnes fordítása

Történelmi adalék

1696-ban egy csecsemőt adtak be a velencei Ospedale della Pietà árvaházba. A gyermek az Anna Maria della Pietà nevet kapta, és a tizennyolcadik század egyik legnagyobb hegedűművésze lett. Mesterét Antonio Vivaldinak hívták.

UNO

1

VELENCE, 1695

Alkonyat, szólnak a Campanile harangjai a Szent Márk téren. Az ütések kiúsznak a harang bronzszáján, leszaladnak a bazilika kupoláján, elsuhannak a csatorna szélén megtapadt kagylók fölött, és kiszöknek egy résen a kövezet meg egy faajtó találkozásánál. Egy lány áll az ajtónál a félhomályos sikátorban, és fölfelé néz.

Egyeseknek az időt jelzi a harangszó. Másoknak a vallási ünnepekről, a magisztrátus üléseiről, nyilvános kivégzésekről ad hírt. A lány számára azonban azt jelzi a harangkongás, hogy társaival együtt indulhat az utcára. Ideje dolgozni.

Nyaka köré tekeri a mesterségére utaló sárga kendőjét, és útnak indul. Egy San Polo negyedbeli bordélyház az otthona, mely a Ruga dei Orisi mögött bújik meg, amerre napi rendszerességgel járnak az átutazók meg a helybeliek a Szent Márk térre vezető híd felé. Stratégiai az elhelyezkedés: itt mindig akad munka.

Cipősarka visszhangot ver a járda kövén. Balra indul el a bordélyból, aztán a belsőségeket kínáló sarki hentesnél megint balra fordul, és megy tovább egyenesen, amíg oda nem ér a szokott placcára a Rialto híd végében. Biccent egy nőnek, aki nem sokkal előtte érkezett. Aztán összehajtja a köpönyegét meg a kendőjét, és leteszi szépen a híd alatti utcakőre. Kimondatlan egyezség, hogy ott tartják a dolgaikat, amíg várnak.

Magas derekú, zöld lenvászon ruhát visel, szalaggal a mély, szögletes nyakvonalnál. Most lehúzza a ruhát a válláról, felfedi keblét az éjszakának, és egy alacsony téglafalra telepedve várja a kuncsaftot. A kliens többnyire férfi, többnyire magányos, és gyakran borszagú.

Zakatol a szíve várakozás közben, de már nem úgy, mint annak előtte. Tizenhét éves, és úgy érzi, jól elboldogul. Napi három az átlaga. Hat hónap alatt az csaknem hatszáz kuncsaft. A gondolatai ritmusára kopog a lábával. Ez is csak egy újabb dolgos éjszaka.

Ő nem visszatérő vendég. Férfi, az igaz. És egyedül van. De a lány most látja először. Nagyon hivatalos, amivel nincs is semmi baj, ugyanakkor legalább negyven évvel idősebb a lánynál, a szeme meg, akár az ördögé.

– Menjünk – mondja a lánynak, és hátrapillant a válla fölött, mint aki a lebukástól tart. Fafüst- és dohányillata van. A hangja reszelős és mély.

A lány visszamegy vele a bordélyházhoz, felvezeti a lépcsőn, ami nyikorog a vendég súlya alatt. A férfi morogva húzza le a fejét, nehogy beüsse a szobába lépéskor. Vörös sapkájából meg az elöl gombos kabátjából ítélve a haditengerészetnél szolgál. A lány úgy hallotta, hogy azok ott egy nap alatt megépítenek egy hadihajót.

Az ágy nagy és baldachinos, és van ott néhány lassan csonkig égő gyertya is. A falakon reszket az árnyékuk. A lány vesz egy nagy lélegzetet, aztán becsukódik mögöttük az ajtó.

Kilenc hónappal később gömbölyű és feszes a hasa. Iszonyatos fájdalomra ébred még pirkadat előtt. A tervét követve maga köré csavarja az elnyűtt, sárga kendőt, és a zsebébe teszi a vásznat, amit maga hímzett.

Az első megmérettetés a lépcső. Lüktető fájdalom járja át. Mintha szét akarna szakadni benne valami odalent, rogyadozik a lába. A rozoga fakorlátba kapaszkodik. Az utcára még kijut valahogyan, aztán térdre esik, és négykézláb öleli a hasát. Vajon sikerül időben odaérnie? Nincs messze, de az ő állapotában…

Nem állhatsz meg, mondja magában. Képes vagy rá, dönti el.

Talpra kecmereg, és megy tovább, végig a falnak támaszkodva. Kettéválnak a tócsák a cipője alatt, a tükröződések is kettéhasadnak. Mindössze néhány utcányi a távolság, mégis végtelennek tűnik. A fájdalom lélegzetelállító, sokkal rosszabb, mint akár csak egy negyedórája.

Három koppintás, csosszanó léptek, aztán egy ráncos, szürke bába résnyire nyitja az ajtót. Tekintete a lányra siklik. Zsémbesről aggodalmasra vált a bábaasszony arckifejezése. Kitárul az ajtó.

– Harapj rá! – mondja a bába. Elveszi a csontot a kiskutyájától, és a lánynak nyújtja.

A kutya morog. A lány visszamorog rá. Ráharap a csontra, mint valami vadállat. Szemmel látható, tűzvörös fájdalom, mintha belülről marcangolnák.

Ez az utolsó éber gondolata. Hogy szemmel látható.

Két nap telt el a kicsiny szoba sötétjében a bábaasszonynál. Az agyonkínzott test korántsem gyógyult még meg, de szükség van az ágyra. Már egy másik lány üvölt a fájdalomtól.

– Menned kell – közli a bába.

– De hová menjek? – kérdezi a lány. Nem hitte, hogy túléli a vajúdást.

A bába visszaadja neki a sárga kendőjét, ő pedig meglepetten látja, hogy egy ficánkoló teremtmény van belebugyolálva. Róla majdnem megfeledkezett. A kicsi foltos és ráncos, kék eres. A bába ad neki egy utolsó kanál cukros vizet. A lány hiába igyekszik jól fogni a rúgkapáló gyermeket, képtelen odafigyelni, képtelen gondolkozni, aztán fennakad a szeme, és görcsös fájdalom hasít belé. Könnyei a gyermek arcára potyognak, mire az ádáz bömbölésben tör ki.

Egy darabig elveszetten kóborol a félreeső utcák és hidak labirintusában. Rettentően kimerült, és még mindig vérzik. Egész éjszaka üvöltött a kisded, de most végre elhallgatott.

Már közel a hajnal, sűrű köd kígyózik a csatorna fölött. De nem szabad megállnia. Ha mozgásban marad, akkor a gyermek is csendben lesz. Kiér egy nyitott térségre, ahol csúcsos ablakú, díszes épületek háta néz a jádezöld csatornára. Négy lépcsőfok vezet le a vízhez, mely csábítóan nyaldossa a grádicsokat.

Jöjj ide!, hívogatja a lányt. Jöjj ide!

Hideg a víz, de üdítő, még egy ilyen kora tavaszi reggelen is. A lány a kisdedet magához szorítva belegyalogol a vízbe.

Ez az. Hát persze, az egyetlen megoldás. Milyen békés lesz. Hátradől, és olyan magától értetődően, mintha csak lélegzetet venne, alámerül a vízbe a gyermekkel.

Ám az meghökken a jéghideg víztől meg a levegő hiányától, és ficánkolni kezd. Haragosan, élettel telve rúgkapál a karjában.

Hagyd abba, csitt, könyörög neki az anyja. Már nem tart soká.

De a gyermek egy tomboló tűzvihar, képtelenség odalent tartani. Kibukkan a fejük a víz alól, és egyszerre sírnak fel.

Most még erősebben kapaszkodik a kezébe a kicsi. Már nem üvölt, már könyörög, miközben a messzi távolban egy elegáns hang hasít a levegőbe. A lány kilódítja a gyermeket a vízből, becsavarja átázott köpönyegébe, és futásnak ered vele.

A Santa Maria della Fava hatalmas, faragott ajtaja tárva-nyitva várja a misére érkező híveket. A lány csuromvizes, vacog a foga. A gyermek a karjában meg se nyikkan, miközben betámolyog vele a templomba. Már siet is elébe a lelkész, a cipője hangosan kopog a kövön.

– Szajháknak nincs belépés.

Az ajtó felé lódítja a lányt, csak úgy hullámzik a papi köntöse a mozdulattól.

– Kérlek… testvér… – esedezik a lány, és félrehúzza a köpönyeget, hogy megmutassa neki a gyermeket a karján.

Utálkozás váltja fel a pap helytelenítő arckifejezését. Újból meglöki a lányt, aztán a képébe vágja az ajtót. A lány széttárt lábbal a földre rogy, beszívja és kifújja a levegőt, megint érzi a fájdalmat a combja között.

Édes illatú a levegő, állapítja meg a testi kínoktól eltorzult arccal. Vaj, cukor és liszt illata lebeg felé a közeli cukrászdából.

Lüktet a melle, és akkor újra üvölteni kezd a gyermek. Egyszerű a megoldás, hiszen ez csak egy kis állat. A lány már tudja, mi a dolga. Kedvetlenül lejjebb húzza magán a ruhát, felfedi a mellét. A gyermek nyomban rátapad, és szopni kezd.

A lány megtalálója egykor maga is cortigna lume, utcanő volt, aki a szépségét már elveszítette, de a teherbírását nem. A lány az utcanő szerény hajlékában ébred, a padlón fekszik párnák között, takaróba bugyolálva. Egy karcsú asztal áll a falnál, rajta doboz tele kártyákkal. A lány kap egy csésze gőzölgő kávét. Ajkához emeli a csészét, óvatosan megfújja, kortyol. Sírni tudna, ahogy átjárja a melegség.

Az utcanő most hozzá beszél. Fél kézzel a derekát megtámasztva, a másikkal felvesz mellőle a földről egy üres tányért meg egy csészét. Nem néz a lány szemébe beszéd közben.

– Maradhatsz, amíg rendbe jössz, s majd hó végén fizetsz. Keríthetek neked munkát a régi bordélyomban. Tetszeni fogsz nekik, csak előbb gyógyuljon meg a micsodád.

Összekoccan tányér és csésze, amikor a nő fölegyenesedik. A csészével mutatja a lánynak:

– Őt meg elviszed a Pietàba. Mához két hétre, amint megerősödtél. Egy perccel sem később. Ha ennél is nagyobbra nő, már nem fog beférni a lyukon.

– Mi az a Pietà? – kérdezi halkan a lány.

– Ott majd fölnevelik, jó élete lesz. Tanulhat, lesznek lehetőségei. Még hangszereken is játszanak. – Ez nem beszélgetés, az utcanő nem vár választ. Sarkon fordul, és kimegy a szobából.

A lány pislogva néz utána. Aztán gügyögés, ficánkolás. Feltolul valami a lányban, felvértezi magát a fájdalomra, ám az elmarad. Egy annál erősebb és tartósabb érzés lép a helyébe, egy jó érzés. Lenéz, hogy lássa, honnan ered. És ekkor fogja fel, hogy egy kislányt tart a karjában.

A következő nagyjából egy hét a lány életének legszebb időszaka. Figyeli, ahogy a kicsi nézeget, már a szemébe néz, és megérti, hogy ő az anyja. A lány eteti, dajkálja, cirógatja az arcocskáját, törölgeti a száját. És noha ők ketten már nem egy test, egy lélek, mégis létezik köztük egy alapvető összhang. Mindig is egymáshoz fognak tartozni.

Beszívja a kicsi meleg tejillatát, és elképzeli, hogy mit mondana neki majd egy szép napon. Ugyanezeket a dolgokat egykor ő is szívesen hallotta volna.

Azt mondaná neki, hogy fusson. Hogy merjen álmodni. Arra biztatná, hogy soha ne fogja vissza magát. És amikor a lánya megkérdezi tőle, hogy mit kezdjen az életével, hogy mi legyen belőle, ő azt felelné neki: légy az, ami csak lenni akarsz. Olyasmit válassz, amitől megtelik a világod színekkel.

Három nap még, mielőtt a lány a babával és a kevéske pénzével felszedelődzködik, hogy átkeljen a fél városon. Papírt vesz spórolt pénzecskéjén, szép velencei papírt, amilyen egy királynőnek dukál.

A boltos rosszallóan felhúzza az orrát, amíg válogat, a legszebbet választja, amire csak telik neki – vastag, krémszín, márványozott papírt. Többet fizet érte, mint amennyit háromnapi ételre szokott költeni, de még ez sem tántorítja el.

A szomszédos ajtó fölött az van kiírva: Scriba. Egy darab kötél lóg ki egy fekete fémharang közepéből. Háromszor félreveri a harangot, és egy jóképű, tintás kezű férfi nyit neki ajtót.

– Írja le! – mondja odabent a lány, és a férfi cirkalmas betűket kanyarít a szavaiból a papírra. A lány vigyázva összehajtja a papírt, és a köpönyege alá rejti.

Az utcanő hajlékában kicsúsztat egy kártyalapot a kisasztalon lévő pakliból, és egy kisebb konyhakéssel átlósan kettévágja. Az egyik felét elrejti a fűzőjébe.

Megint hajnal van, és ez a napszak már örökre fájdalmas lesz a számára.

– Itt az idő – mondja neki az utcanő.

A lány bebugyolálja a kicsit a sárga kendőbe, és újból nekivág az utcának a gomolygó ködben. A bokáját csapkodja a szoknyája, miközben kalapáló szívvel átsiet az útvesztőn. Aranyszínű álarcok vigyorognak rá az ablakokból. Állati énje éberen figyel az esetleges ragadozókra. Minden apró kis neszre fülelve, óvón öleli a köpönyege alá rejtett gyermeket.

Kapkodd a lábad, ne vacakolj, légy résen! Bal, jobb, jobb, bal, jobb. Amint veszélyt érzel, fuss, inti magát.

De eseménytelenül telik az útja, aztán mikor a sikátorból kibukkanva odaér a Pietàhoz, lassít a léptein. Hogy az utolsó lépéseket mennyi idő alatt teszi meg, azt örök homály fedi.

Nézi a rácsot, a falrést, ahová mindjárt be fogja tenni a gyermekét, egy darabkát önmagából, ezt az életteli kis csomagot, a büszkeségét. Ez a kis teremtmény könyörgött neki azért, hogy élhessen.

Képtelen megtenni. Hátratántorodik, még szorosabban öleli a gyermeket, aztán egy nyöszörgés elvonja a figyelmét.

Közvetlenül a falrés alatt dobozok sorakoznak a földön. Először úgy tűnik, csak rongyok, ételmaradék meg szemét van bennük, de az egyik dobozból mintha hangokat hallana. Felhajtja a fedelét, és kis híján felsikolt.

Egy elkékült, állati karmolásokkal borított kisgyermek leheli ki éppen a lelkét a doboz belsejében. Látszik, hogy túl nagy, nem férne be a fal résén.

A lány vesz egy nagy lélegzetet, megtapintja a kicsi nyakát, de már nincs érverése. Lezárja a gyermek szemét, és gyöngéden betakarja az arcát egy darab vászonnal.

Most már mindent látott, amit látnia kell.

Feláll, még egyszer, utoljára a lányára néz, aztán óvatosan behelyezi a résbe. Az összehajtogatott üzenetet meg a kártyalap másik felét becsúsztatja a gyermek pólyájába. Megcsókolja a fejét, hátralép, és meghúzza a csengőt. Azzal sarkon fordul, és vissza sem nézve örökre eltűnik.

„Eredj hát, drága gyermek”, áll az üzenetben, „és tudd, hogy szerettek téged.”

A fal túloldalán más a ritmus.

– A mai első – jelenti ki Clara nővér a csengőszó hallatán. Kisiet az udvarba, és egy ficánkoló kislányt húz ki a lyukból.

– 1696. április 15. – diktálja Madalena nővérnek, aki leírja gyorsan az adatokat egy nevekkel teli vaskos könyvbe.

Chiara della Pietà, érkezett 1687. február 20-án, egy pénzérmével s egy üzenettel az anyától. Paulina della Pietà, érkezett 1695. április 29-én, egy hímzett kendővel. Agata della Pietà, érkezett 1695. május 4-én, egy verssel és egy, a doboztól eredő fejsérüléssel.

A gyermeket kicsomagolják, megmosdatják. Megvizsgálják, hogy nincs-e valami fertőzése, hajacskájában tetveket keresnek. Tűzbe dugják egy pálca végét. Sistergés, a hús fémes szaga, ádáz bömbölés. A pálca helyén most egy haragosvörös „P” virít a gyermek bal felkarján. Bekötözik a sebét. Egy pap megkereszteli a gyermeket. Aztán visszatérnek a könyvhöz.

A kicsi aprókat lélegzik: szenved. Tekintetében azonban dühödt elszántság ül.

– S mi legyen a neve? – kérdezi Madalena nővér.

Clara nővér lenéz a gyermekre, aki most megfogja az ujját a kicsi kezével. Elmélyülten ráncolja a homlokát.

– Anna Maria della Pietà – jelenti ki, miközben a baba az ujját markolja. – Ebből a gyermekből még lesz valami.

Tartalom

Történelmi adalék

UNO

1

2

3

4

5

6

7

DUE

8

9

10

11

12

13

14

15

16

TRE

17

18

19

20

21

QUATTRO

22

23

24

25

26

27

A szerző jegyzete

Köszönet

A tipográfiáról

A szerzőről

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Tördelte Janković Milán

ISBN 978 963 604 531 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípus

Cormorant Garamond – SIL Open Font License