A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Viet Thanh Nguyen: The Sympathizer

Grove Press, an imprint of Grove Atlantic, New York, 2015

Fordította: Csonka Ágnes

Copyright © 2015 by Viet Thanh Nguyen

All rights reserved.

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2018, 2024

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Szerkesztő: Ferenczy Zsófia

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Varga Virág

ISBN 978-963-566-737-6

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Lannak és Ellisonnak

„A »kínszenvedés« szó hallatára azért ne vágjunk túlságosan keserves arcot: éppen ebben az esetben nem kell túlzottan komolyan venni ezt az egészet, sőt akár nevethetünk is rajta.”

Friedrich Nietzsche: Adalék a morál genealógiájához

(Romhányi Török Gábor fordítása)

1. FEJEZET

Kém vagyok, alvóügynök, tégla, egy kétarcú ember. Talán nem meglepő, hogy emiatt két lelkem is van. Mégsem valami félreértett mutáns vagyok egy képregényből vagy horrorfilmből, bár akadt már, aki így bánt velem. Egyszerűen képes vagyok minden kérdést két oldalról megközelíteni. Néha azzal hízelgek magamnak, hogy ez egyfajta tehetség – elismerem, nem nagy dolog, de talán ez az egyetlen tehetségem. Máskor, amikor azon tűnődöm, hogy akaratlanul is ily módon szemlélem a világot, azon is eltöprengek, hogy egyáltalán tehetségnek kellene-e nevezni azt, aminek a birtokában vagyok. Hisz a tehetség olyasmi, amit az ember használ, nem az használja őt. Az a tehetség, amelyet az ember nem tud nem használni, az a tehetség, amely birtokolja az embert – az bizony kockázatot jelent, kénytelen vagyok bevallani. De abban a hónapban, amikor ez a vallomás kezdetét veszi, a világlátásomnak ez a módja még inkább tűnt erénynek, mint veszélyforrásnak, egyes veszedelmek először pontosan ilyennek látszanak.

A szóban forgó hónap április volt, a legkönyörtelenebb hónap. A hónap, amikor egy már igen hosszú ideje tartó háború a végjátékához érkezett, ahogy az már a háborúk szokása. Egy hónap, amely a mindent jelentette minden embernek a világnak azon az apró szegletén, ahol mi élünk, a többi embernek a világon pedig semmit sem jelentett. A hónap, amely egyszerre volt a háború vége és a kezdete… nos, a „békének” nem a megfelelő szó erre, nem igaz, kedves parancsnokom? Egy hónap, amikor vártam, hogy eljöjjön a vég egy villa falai közt, ahol az előző öt évet töltöttem; a villát körülvevő fal tetején barna üvegcserepek csillogtak és rozsdás szögesdrót koronázta. Saját szobám volt a villában, ahogy a maga táborában is saját szobám van, parancsnok. Persze a szobám helyes megnevezése a „magánzárka”, és a naponta takarítani érkező házvezetőnő helyett ön egy kölyökképű őrt adott mellém, aki egyáltalán nem takarít. De én nem panaszkodom. A magánszféra biztosítása, nem pedig a tisztaság az előfeltétele e vallomás megírásának.

Míg a Tábornok villájában éjjelente magam lehettem, napközben csak ritkán. Én voltam az egyetlen a Tábornok beosztottjai közül, aki a házában lakott, az egyetlen agglegény a stábjában, valamint az ő legmegbízhatóbb szárnysegédje. Reggelente, mielőtt elfuvaroztam a közelben levő irodájába, együtt reggeliztünk – mi a napi parancsokat elemeztük a teakfa ebédlőasztal egyik végében, míg a másik végében a felesége felügyelte a gyermekek fegyelmezett kvartettjét, tizennyolc, tizenhat, tizennégy és tizenkét évesek voltak, az Amerikában tanuló lány helye üresen maradt. Lehet, hogy nem mindenki tartott a vég bekövetkeztétől, de a Tábornok józan módon igen. Sovány férfi volt, kifogástalan tartással, veterán katona, aki valóban kiérdemelte számos kitüntetését. Bár csupán kilenc ujja és nyolc lábujja volt, és mind a hármat golyó vagy repesz vitte el, kizárólag a családja és a bizalmasai tudták, milyen állapotban van a bal lába. A becsvágyának szinte soha nem tettek keresztbe, kivéve azon vágyát, hogy egyszer beszerezzen egy üveg elsőrangú burgundit, és azt olyanok társaságban igya meg, akik tudják, hogy borba tilos jégkockát tenni. Ínyenc volt, és keresztény, ebben a sorrendben, hívő ember, aki hitt a gasztronómiában és Istenben; a feleségében és a gyermekeiben, valamint a franciákban és az amerikaiakban. Nézete szerint tőlük sokkal többet tanulhatunk, mint azoktól a külföldi kóklerektől, akik hipnotizálták északi testvéreinket, és néhányat a déliek közül is: Karl Marxtól, V. I. Lenintől és Mao pártfőtitkártól. Persze soha nem olvasta e bölcsek műveit! Szárnysegédként és beosztott hírszerző tisztként az én dolgom volt, hogy puskaként használható jegyzeteket készítsek neki, teszem azt, a Kommunista kiáltványból, vagy Mao Kis vörös könyvéből. Az már az ő dolga volt, hogy alkalmat találjon az ellenség észjárásával kapcsolatos tudása bemutatására, a kedvence Lenin kérdése volt, szükség esetén mindig ezt plagizálta: „Uraim – szólalt meg ilyenkor az épp aktuális asztalon dobolva gyémántkeménységű ujjperceivel –, mi a teendő?” Feleslegesnek tűnt közölni a Tábornokkal, hogy a kérdést valójában Nyikolaj Csernyisevszkij tette fel azonos című regényében. Hányan emlékeznek ma Csernyisevszkijre? Lenin az, aki számít, a tettek embere, aki fogta, és magáévá tette a kérdést.

Ezen a komor áprilison, szembesülve a kérdéssel, mi a teendő, a Tábornok, aki korábban mindig talált magának elfoglaltságot, többé képtelen volt rá. A férfit, aki hitt a mission civilisatrice-ban és az amerikai életformában, végül megfertőzte a hitetlenség. Álmatlanság gyötörte, és egy maláriás beteg zöldes sápadtságával járkált fel-alá a villájában. Amióta az északi frontunk március előtt néhány héttel összeomlott, folyton megjelent az irodám ajtajában vagy a villabeli szobámban, és mindig komor arccal nyomott a kezembe egy paksaméta új hírt. Hát el tudja hinni? – szegezte nekem a kérdést ilyenkor, én pedig erre két dolgot tudtam felelni, vagy azt: „Nem, uram!” vagy pedig azt: „Hihetetlen!” Nem tudtuk elhinni, hogy Ban Me Thuot-t, ezt a kellemes, festői szépségű kávétermelő települést, az én felföldi szülővárosomat március elején feldúlták. Nem tudtuk elhinni, hogy az elnökünk, Thieu, akinek a neve adja magát arra, hogy köpve ejtse ki az ember, minden magyarázat nélkül visszavonulásra utasította a felföldet védő csapatainkat. Nem tudtuk elhinni, hogy Da Nang és Tra Nang elesett, hogy a katonáink civileket lőttek hátba, akik épp vadul verekedtek, hogy feljussanak az uszályokra és hajókra, és a halálos áldozatok száma meghaladta az ezret. Az irodám titkos magányában kötelességtudóan lefényképeztem ezeket a jelentéseket, tudtam, hogy örömet szerzek majd vele Mannak, a tartótisztemnek. Bár nekem is örömet szereztek, hiszen a rezsim elkerülhetetlen eróziójának jelei voltak, de akaratlanul is megindított a szegény emberek szenvedése. Meglehet, politikai értelemben helytelen volt, hogy szimpátiával viseltettem irántuk, de ha anyám él, ő is köztük lett volna. Szegény asszony volt, én pedig az ő szegény gyermeke voltam, és a szegényeket senki nem kérdi meg, akarnak-e háborút. Ezeket a szegény embereket sem kérdezte senki arról, akarnak-e szomjan halni vagy kihűlni a parti vizeken, akarják-e, hogy a saját katonáik rabolják ki és erőszakolják meg őket. Ha azok az ezrek még életben lettek volna, el sem hitték volna, hogyan lelték halálukat, ahogy mi sem tudtuk elhinni, hogy az amerikaiak – a mi barátaink, jótevőink, védelmezőink – visszautasították a kérésünket, hogy küldjenek még pénzt. És mihez kezdtünk volna azzal a pénzzel? Megvásároltuk volna rajta a lőszert, a benzint, a fegyveralkatrészeket, a repülőgépeket és a tankokat, amelyeket ugyanezek az amerikaiak korábban ingyen adtak nekünk. Miután megkaptuk tőlük az injekciós tűt, az anyagot perverz módon most már nem biztosították hozzá. (Mindig az a legdrágább, amit ingyen kínálnak, dünnyögte magában a Tábornok.)

A megbeszéléseink és a közös étkezések végeztével tüzet adtam a Tábornoknak, ő pedig a semmibe meredt, elfelejtett beleszippantani a Lucky Strike-ba, és a cigaretta lassan elhamvadt az ujjai közt. Április közepén, amikor a forró hamu felébresztette az álmodozásból, és kimondott egy szót, amit nem kellett volna, a Madame ráparancsolt a vihogó gyerekekre, maradjanak csendben, és azt mondta: Ha tovább vársz, nem fogunk kijutni. Most kellene kérned egy gépet Claude-tól. A Tábornok úgy tett, mintha nem hallaná a Madame-ot. Az asszony agya olyan volt, akár egy számológép, a gerince egy kiképzőtiszté, a teste pedig öt gyerek után is egy szűz lányé. Mindez olyan külsőbe csomagolva, amely a mi Beaux Arts-on nevelkedett festőinket a létező legpasztellebb akvarellfesték és a legpuhább ecsetvonások használatára ihlette. Röviden, ő volt az ideális vietnámi nő. A Tábornokot egyszerre töltötte el rémület és hála, hogy ilyen szerencsés. Megperzselt ujja hegyét babrálva rám nézett, és azt mondta: Azt hiszem, ideje kérni Claude-tól egy gépet. Csak akkor pillantottam a Madame-ra, amikor a férje újra belefeledkezett sérült ujja tanulmányozásába, de az asszony csupán felvonta a szemöldökét. Jó ötlet, uram, feleltem.

Claude volt a mi legmegbízhatóbb amerikai barátunk, olyan bensőséges kapcsolatban álltunk, hogy egy ízben elárulta nekem, ő tizenhatodrészt néger. Á, feleltem erre én hasonlóan részegen a tennessee-i bourbon whiskytől, hát akkor ez az oka annak, hogy ilyen fekete a haja, ezért barnul le könnyen, és ezért tud úgy csacsacsázni, mintha közülünk való volna. Beethoven, felelte erre ő, ugyancsak tizenhatodrészt néger leszármazott volt. Akkor ez az oka annak, mondtam, hogy maga úgy énekli a Happy Birthdayt, ahogy senki más. Több mint két évtizede ismertük egymást, azóta, hogy 54-ben kiszúrt magának egy menekültekkel teli uszályon, és felismerte a tehetségemet. Koraérett, kilencéves gyerek voltam, aki addigra már egész tisztességesen megtanult angolul, egy amerikai misszionárius tanított meg rá. Claude állítólag a menekültsegélyezés területén dolgozott. Most az amerikai követségen volt az irodája, a feladata pedig elméletben a turizmus fejlesztésének elősegítése volt háború sújtotta országunkban. Képzelhetik, ehhez azért az utolsó cseppet is ki kellett facsarnia az amerikai tettrekészség verejtékével átitatott zsebkendőjéből. A valóságban Claude a CIA embere volt, aki már akkor is itt élt az országban, amikor a franciák még egy gyarmatbirodalmon uralkodtak. Akkoriban, amikor a CIA-t még OSS-nek hívták, Ho Si Minh tőlük várt segítséget a franciák elleni harcban. Még idézett is az amerikai alapító atyáktól, amikor kinyilvánította országunk függetlenségét. Ho apó ellenségei azt mondják, hogy mindkét oldalnál jó pontokat akart szerezni ezzel, de Claude úgy vélte, hogy mindkét oldal igazságát látja.

Claude-ot az irodámból hívtam fel, amely a folyosó végén nyílt, túl a Tábornok dolgozószobáján, és angolul informáltam arról, hogy a Tábornok minden reményét elveszítette. Claude rosszul beszélt vietnámiul, franciául még rosszabbul, de az angolsága kitűnő volt. Ezt csak azért jegyzem meg, mert ugyanez nem mondható el minden honfitársáról.

Vége, szóltam, és amikor ezt kimondtam Claude-nak, végre valóságosnak tűnt. Azt hittem, Claude esetleg tiltakozni fog, azzal érvel, hogy az amerikai bombázók még megjelenhetnek az egünkön; hogy az amerikai deszantosok talán hamarosan harci repülőgépre pattannak, és a megmentésünkre indulnak, de Claude nem okozott csalódást. Meglátom, mit tudok intézni, felelte, a háttérből hangok moraja hallatszott. Elképzeltem a felfordulást a követségen, a túlmelegedő távíró-berendezéseket, a Saigon és Washington között cikázó sürgős diplomáciai üzeneteket, és a vereség bűzét, ami olyan erős, hogy a légkondicionáló berendezések sem bírnak vele. Az általános ingerültség közepette Claude nyugodt maradt, mivel ő már olyan régóta élt itt, hogy alig izzadt a trópusi párában. Bár képes volt sötétben becserkészni bárkit, az országunkban sosem lehetett láthatatlan. Értelmiségi volt, de abból a különös amerikai fajtából, aki sportosan él, evez, és komoly bicepsszel büszkélkedhet. Míg a mi tudós fajtánk általában sápadt, rövidlátó és csenevész, Claude százkilencven centi magas volt, tökéletes volt a látása, és azzal tartotta magát formában, hogy minden reggel kétszáz fekvőtámaszt nyomott le nung származású háziszolgájával a hátán. Szabadidejében olvasott, valahányszor felkereste a villát, a hóna alatt mindig egy könyv volt. Amikor pár nappal később megérkezett, épp Richard Hedd Az ázsiai kommunizmus és a pusztítás keleti metódusa című művének puhafedelű kiadása volt nála.

A könyvet nekem hozta, a Tábornok pedig egy üveg Jack Danielst kapott – ha választhattam volna, az utóbbi ajándéknak jobban örültem volna. Ennek ellenére nem mulasztottam el átfutni a könyv borítóját, amelyen olyan ajánlások sorakoztak, mintha tinilányok rajongói klubja írta volna őket, de az izgatott vihorászás két honvédelmi minisztertől érkezett: egy szenátortól, aki két hetet töltött tényfeltárással hazánkban, valamint egy neves híradós műsorvezetőtől, akinek a hanghordozása Mózest idézte Charlton Heston alakításában. Izgatottságuk oka a jelentőségteljes betűtípussal szedett alcímből derült ki: Az Ázsiát fenyegető marxista veszély megértése és visszaverése. Amikor Claude megjegyezte, hogy mindenki ezt az útmutatót olvassa, azt feleltem, én is el fogom. A Tábornoknak, aki közben kibontotta az üveget, nem volt kedve könyvekről társalogni, sem pedig csevegni, miközben a fővárost épp tizennyolc hadosztály kerítette be. A repülőgépről akart beszélni, Claude pedig a whiskyspoharat a két tenyere közt görgetve azt felelte, hogy csak egy nem hivatalos, fekete járatot tud ajánlani, egy C-130-ast. Kilencvenkét ejtőernyős és a felszerelésük fér el benne, ezt a Tábornok is jól tudta, mivel a légierőnél szolgált, mielőtt az elnök személyesen kérte fel az Országos Rendőrség vezetésére. A gond az, magyarázta Claude-nak, hogy már csak az ő tágabb rokonsága is ötvennyolc főt számlál. Igaz, hogy néhányukat nem kedveli, párat pedig kimondottan utál, de a Madame sosem bocsátaná meg neki, ha nem mentené ki az összes rokonát.

És a beosztottjaim, Claude? A Tábornok precízen és hivatalosan beszélt angolul. Velük mi lesz? A Tábornok és Claude is rám pillantott. Igyekeztem bátornak mutatni magam. Nem én voltam a rangidős a beosztottak között, de szárnysegédként és az amerikai kultúrában leginkább jártas tisztként a Tábornok minden megbeszélésén részt vettem. Néhány honfitársam ugyanolyan jól beszélt angolul, mint én, bár a legtöbbjüknek volt némi akcentusa. De szinte senki más nem volt képes hozzám hasonlóan eltársalogni a baseballbajnokság állásáról, Jane Fonda rémes megnyilvánulásairól, vagy a Rolling Stones és a Beatles érdemeinek összevetéséről. Ha egy amerikai csukott szemmel hallgatja a beszédemet, a honfitársának vélhetett volna. Telefonban gyakran hittek amerikainak. Személyes találkozáskor a beszélgetőpartnereim rendre megdöbbentek a külsőmön, és szinte kivétel nélkül azt tudakolták, hol tanultam meg ilyen jól angolul. Itt, ebben az Egyesült Államok leányvállalataként működő bambuszköztársaságban az amerikaiak azt várták, olyan leszek, mint a milliók, akik nem beszélnek angolul, illetve törve, vagy akcentussal beszélik a nyelvet. Én ezt zokon vettem. Ezért mindig siettem demonstrálni, szóban és írásban egyaránt, hogy mesterfokon bírom a nyelvüket. A szókincsem gazdagabb, a nyelvtanom precízebb volt, mint egy tanult átlag amerikaié. A művelt és az egyszerű regisztert is beszéltem, így nem okozott nehézséget, hogy megértsem, amikor Claude „pöcsnek”, „fogalmatlannak”, „idióta seggfejnek” nevezte a Tábornokot, aki nem veszi tudomásul, hogy a város hamarosan elesik. Hivatalosan nincs szó evakuációról, jelentette ki Claude, mert nem vonulunk ki egyhamar. A Tábornok, aki szinte sosem emelte fel a hangját, most megtette. Nem hivatalosan pedig a sorsunkra hagynak minket, kiabálta. Éjjel-nappal szállnak fel a gépek a reptérről. Mindenki, aki az amerikaiaknak dolgozik, kilépő vízumot akar. A saját nőiket bezzeg már evakuálták. Csecsemőket és árvákat evakuáltak. Miért van az, hogy csak az amerikaiak nem tudnak arról, hogy az amerikaiak kivonulnak? Claude-ban volt annyi tisztesség, hogy kínos zavart színleljen, miközben elmagyarázta, hogy a városban zavargás törne ki, ha bejelentenék az evakuációt, és lehetséges, hogy utána az itt maradó amerikaiak ellen fordulnának. Ez történt Da Nangban és Nha Trangban is, ahol az amerikaiak az életüket féltve elmenekültek, és sorsukra hagyták a helyi lakosokat, hadd essenek egymásnak. De a precedens ellenére Saigonban furcsamód nyugodt volt a hangulat, a lakosság nagy része úgy viselkedett, mint a két fél egy tönkrement házasságban, akik hajlandóak lelkesen egymásba kapaszkodni és vízbe fúlni, csak nehogy bevallja valaki a hűtlenség tényét. A tény ez esetben az volt, hogy legalább egymillió ember dolgozott akkor vagy korábban az amerikaiaknak ilyen vagy olyan minőségben, a cipőpucolástól az amerikaiak által a saját képükre megalkotott hadsereg irányításán át a leszopásukig, annyiért, amennyibe egy hamburger kerül Peoriában vagy Poughkeepsie-ben. Ezeknek az embereknek jó része úgy hitte, ha a kommunisták győznek – bár ezt nem voltak hajlandóak elhinni –, akkor rájuk börtön vagy nyakszorító általi kivégzés vár, a szűz lányokra pedig házasság a barbárokkal. Miért ne hitték volna ezt? A CIA ezeket a pletykákat terjesztette.

Tehát… kezdett bele a Tábornok, de Claude félbeszakította. Kapnak egy repülőgépet, és emiatt érezze magát szerencsésnek, uram. A Tábornoknak nem volt szokása könyörögni. Felhajtotta a whiskyt, ahogy Claude is, azután megrázta Claude kezét, és elbúcsúzott tőle, és közben egy pillanatra sem vette le a tekintetét róla. Az amerikaiak szeretik, ha a szemükbe néznek, ezt a Tábornok mondta nekem egyszer, főleg ha épp hátba szúrják az illetőt. Claude nem így látta a helyzetet. A többi tábornok csak a közvetlen családtagok számára kapott helyet, jegyezte meg Claude búcsúzóul. Még Isten és Noé sem tudott mindenkit megmenteni. Vagy legalábbis nem akart.

Megtehetik? Mit mondana erre apám? Ő katolikus pap volt, de nem tudtam felidézni, hogy ez a szegény egyházfi valaha is prédikált-e Noéról, bár azt elismerem, hogy én kizárólag ábrándozni jártam misére. De mindegy, mit tett volna Isten vagy Noé, kétség nem fért hozzá, hogy a tábornok stábjában mindenki száz vérrokont menekített volna ki, ha lehetősége van rá, és persze csak papíron létezőket is, akik ki tudják fizetni a csúszópénzt. A vietnámi család komplikált, nehéz ügy, és igaz, hogy néha vágytam arra, hogy nekem is legyen, hisz egy kiközösített anya egyetlen gyermeke voltam, most nem ilyen idők jártak.

Később a nap során az elnök lemondott. Azt vártam, hogy diktátorhoz illő módon már hetekkel korábban elhagyja az országot, és szinte eszembe sem jutott, miközben az evakuálandók listáját állítottam össze. A Tábornok kényes volt, ügyelt a részletekre, és hozzászokott a gyors és kemény döntések meghozatalához, de ezt a feladatot rám testálta. A hivatali ügyekkel volt elfoglalva: a reggeli kihallgatási jegyzőkönyveket olvasta át, megbeszéléseken vett részt az egyesített vezérkar épületében, telefonált a bizalmasaival, és arról tárgyalt velük, hogy tartsák a várost, de ugyanakkor álljanak készen az elhagyására is, ez a manőver éppolyan trükkös, mint székfoglalós játékot játszani a kedvenc számunk dallamára. A zene járt a fejemben, mert miközben az éjszakai órákban a listát állítottam össze a villabeli szobámban, az amerikai adást hallgattam egy Sony készüléken. A Temptations és Janis Joplin és Marvin Gaye általában mindig elviselhetővé tették a rossz dolgokat, a jó dolgokat pedig csodálatossá, de nem ezekben az időkben. Valahányszor tollal kihúztam egy nevet, úgy éreztem, mintha egy halálos ítéletet hoznék meg. Az összes név, a legalacsonyabb rangú tiszttől a tábornokig, szerepelt a listán, amit a nő a szájába gyömöszölt, amikor három évvel ezelőtt rátörtük az ajtót. A Mannak küldött figyelmeztetés nem jutott el időben a nőhöz. Miközben a rendőr a földre teperte, nem volt más választásom, mint benyúlni a kommunista ügynök szájába és kiszedni belőle azt a nyállal átitatott listát. Papírmasészerű létezése bizonyította, hogy mi, a Különleges Szolgálat tagjai, akik hozzá voltunk szokva a megfigyeléshez, magunk is megfigyelés alatt álltunk. Még ha egy pillanatra egyedül is maradtam volna vele, nem kockáztathattam a lebukást azzal, hogy elmondom neki, az ő oldalán állok. Tudtam, milyen sors vár rá. A Különleges Szolgálat celláiban mindenkit szóra bírnak, és a nő akarata ellenére is kiadta volna a titkomat. Fiatalabb volt nálam, de ahhoz elég bölcs, hogy ő is tudja, mi előtt áll. Egy pillanatra ott láttam a tekintetében az igazságot, az igazság pedig az volt, hogy gyűlölt engem, mert egy elnyomó rezsim ügynökének hitt. Azután hozzám hasonlóan neki is eszébe jutott a szerep, amit el kell játszania. Kérem, uraim! Ártatlan vagyok! Esküszöm! – kiabálta.

Három évvel később ez a kommunista ügynök még mindig ott volt egy zárkában. Az aktáját az asztalomon tartottam, emlékeztető gyanánt kudarcomra, hogy megmentsem. Az én hibám is, mondta akkor Man. Amikor eljön a felszabadulás napja, én leszek az, aki kinyitja a zárkája ajtaját. A nő huszonkét éves volt, amikor letartóztatták, és az aktában volt róla egy elfogása idején készült fénykép, valamint egy másik is, ami pár hónappal ezelőtt készült – a szeme kihunyt, a haja megritkult. A zárkáink időgépek voltak, a rabok sokkal gyorsabban öregedtek bennük a normálisnál. Néztem egykori és mostani arcukat, és ez segített kiválasztani néhány embert, aki megmenekül, sok másikat pedig halálra ítéltem, köztük olyanokat is, akiket amúgy kedveltem. Több napon át dolgoztam át újra meg újra a listát, miközben Xuan Loc védőit megsemmisítették, a határon túl a vörös khmerek pedig elfoglalták Phnom Penh városát. Néhány éjszakával később az exelnökünk titokban Tajvanra szökött. Claude-nak, aki kivitte kocsin a repülőtérre, feltűnt, hogy az elnök szokatlanul nehéz bőröndjeiből fémes csörrenés hallatszik, feltehetően nemzetünk aranyának jókora hányada volt benne. Ezt másnap reggel mesélte nekem, amikor telefonált, hogy közölje, a gépünk két napon belül indul. Aznap kora este fejeztem be a listámat, és elmondtam a Tábornoknak, hogy úgy döntöttem, demokratikus és reprezentatív leszek, a legmagasabb rangú tisztet választom; azt, akit mindenki a legtisztességesebbnek tart; akinek a társaságát legjobban kedvelem, és így tovább. Elfogadta az érvelésemet és annak elkerülhetetlen következményét: hogy számos magas rangú tiszt itt marad, akik tisztában vannak a Különleges Szolgálat munkájával, és felelősek érte. Maradt egy ezredesem, egy őrnagyom, egy másik századosom és két hadnagyom. Ami engem illet, magamnak egy helyet foglaltam le, még hármat pedig Bon, a felesége és a gyerekük, a keresztfiam számára. Amikor a Tábornok kezében az immár félig üres whiskysüveggel aznap este meglátogatott, hogy kifejezze együttérzését, szívességet kértem tőle: hadd vigyük magunkkal Bont is. Bár nem volt vér szerinti testvérem, mégis a két vértestvérem egyike volt iskoláskorunk óta. Man volt a másik, mi hárman sírig tartó hűséget fogadtunk egymásnak, tizenéves korunkban megvágtuk a tenyerünket, és a vérünk elvegyült a rituális kézfogás közben. A tárcámban hordtam egy fekete-fehér fotót Bonról és a családjáról. Bon külsőre úgy festett, mint egy jóképű férfi, akit péppé vertek, csak épp neki ez volt a természetadta ábrázata. Még az ejtőernyős svájcisapka és a ropogósra vasalt tigriscsíkos katonai gyakorlóruha sem tudta elterelni a figyelmet lapátfüléről, nyakának redőibe behúzott álláról, politikai nézeteihez hasonlóan erősen jobbra ferdülő lapos orráról. Ami a feleségét, Linh-t illeti, egy költő talán a teliholdhoz hasonlította volna az arcát, nem csupán teltsége és kereksége, de foltjai és kráterei okán is, melyek pattanások hegei voltak. Rejtély, hogy ők ketten hogyan hoztak össze egy olyan édes gyereket, mint Duc, de az is lehet, hogy ez éppolyan logikus, mint az, hogy két negatív szám szorzata pozitív. A Tábornok visszaadta a fotót, és azt felelte: Ez a legkevesebb, amit megtehetek. Légideszantos. Ha csupa ilyenből állna a hadseregünk, mi nyertük volna ezt a háborút. Ha… de itt nem volt ha, csak a kétségbevonhatatlan tény, hogy a Tábornok ott ül a székem peremén, miközben én az ablak mellett álltam és a whiskymet kortyolgattam. Az udvaron a Tábornok tisztiszolgája marokszám égette el a titkokat a kétezer literes hordóban lobogó tűz lángjai között, amitől a forró éjszaka még forróbb lett. A Tábornok felállt, és járkálni kezdett apró szobámban, kezében pohárral, nem viselt mást, csak bokszeralsót és egy ujjatlan atlétát, az állát borosta éjféli árnyéka fedte. Csakis a háziszolgák, a családja és jómagam láthattuk őt így. A nap bármely órájában is érkeztek látogatók a villába, mindig pomádét simított a hajára, kikeményített egyenruhát vett fel, a mellkasán több szalag virított, mint egy szépségkirálynő hajában. De ezen az estén, amikor a villa csendjét csak a lövések durranása törte meg időről időre, megengedte magának, hogy elpanaszolja, az amerikaiak azt ígérték, ha szót fogadunk nekik, megmentenek minket a kommunizmustól. Ők kezdték ezt a háborút, és most, hogy beleuntak, elárultak bennünket, jelentette ki, majd újra töltött nekem. De ki más okolható ezért, mint mi magunk? Voltunk olyan ostobák, hogy elhittük nekik, állják a szavukat. Most nincs hová mennünk, csak Amerikába. Van annál rosszabb hely is, jegyeztem meg. Lehet, felelte.

Legalább újra átélhetjük, hogy harcolunk. De egyelőre nagy szarban vagyunk. Erre miféle tósztot lehet mondani?

Egy pillanattal később eszembe jutottak a szavak.

Vérré váljon, mondtam.

Átkozottul igaza van.

Nem emlékszem, kitől tanultam ezt a tósztot, arra sem, hogy mit jelent, csak arra, hogy az Amerikában töltött éveim során szedtem magamra. A Tábornok is járt Amerikában, bár csupán néhány hónapot beosztott tisztként, egy szakasznyi társával együtt ’58-ban kapott kiképzést Fort Benningben, ahol a zöldsapkások egyszer és mindenkorra beoltották a kommunizmus ellen. Az én esetemben az oltás nem eredt meg. Már akkor fedett ügynök voltam, félig ösztöndíjas diák, félig kiképzés alatt álló kém, népem egyetlen képviselője a mi fákkal körülvett kis egyetemünkön, amelyet Occidentalnek hívtak, és a mottója az volt: Occidens Proximus Orienti. Hat idilli esztendőt töltöttem el itt a hatvanas években Dél-Kalifornia álmodozó, napimádó világában. Az autópályák, csatornahálózatok tanulmányozása és az ehhez hasonló hasznos vállalkozások nem voltak nekem valók. Helyette Man, az én társam a konspirációban azt a küldetést bízta rám, hogy sajátítsam el az amerikai gondolkodásmódot. Az én háborúm pszichológiai természetű volt. E célból amerikai történelmet és irodalmat hallgattam, tökéletesítettem a nyelvtani tudásomat és magamba szívtam a szlenget, füveztem, és elvesztettem a szüzességemet. Röviden, nemcsak az alapfokú, de a mesterdiplomámat is megszereztem, szakértője lettem az amerikanisztikai tudományok minden válfajának. Még most is tisztán emlékszem, hol olvastam először minden amerikai filozófusok legnagyobbika, Emerson szavait: a gyepen, egy színjátszó jacarandafa-liget mellett. A figyelmem megoszlott a júniusi pázsiton napozó, pántos felsőt és sortot viselő, egzotikus, barna bőrű hallgatólányok és a szigorú és fekete szavak között a csupasz fehér lapon – „a következetesség a kislelkűek mumusa”. Emerson egyetlen mondata sem igazabb Amerikára, de nem ez volt az egyetlen ok, ami miatt egyszer, kétszer, háromszor is aláhúztam a szavait. Akkor is mellbevágott, és most is, hogy ugyanez elmondható a hazánkról is, ahol kimondottan következetlenek vagyunk.

Utolsó reggel kocsin vittem be a Tábornokot az Országos Rendőrkapitányság épületében lévő irodájába. Az irodám egy folyosón volt a Tábornokéval, ide hívattam az öt kiválasztott tisztet egyenként, négyszemközti megbeszélésre. Ma este indulunk? – kérdezte tágra meredt, könnyes szemmel az igen ideges ezredes. Igen. És a szüleim? A feleségem szülei? – kérdezte az őrnagy, a choloni kínai éttermek másnapos rajongója. Nem. Fivérek, nővérek, unokaöcsök és unokahúgok? Nem. Házvezetőnők és dadák? Nem. Bőröndök, szekrények, porcelánkészletek? Nem. A százados, aki a nemi betegség miatt kissé sántított, öngyilkossággal fenyegetőzött, ha nem szerzek újabb helyeket. Felkínáltam neki a revolveremet, mire ő dühösen elviharzott. A fiatal hadnagyok ellenben hálásak voltak. Áhított pozíciójukat annak idején szülői összeköttetések révén szerezték, viselkedésüket marionettbábukat idéző ideges rángatózás jellemezte.

Az utolsó után becsuktam az ajtót. Az ablak beleremegett a távoli dörrenésekbe, lángokat és füstöt láttam gomolyogni kelet felől. Az ellenséges tüzérség felgyújtotta a Long Binh-i lőszerraktárat. Egyszerre éreztem szükségét a gyásznak és az ünneplésnek, így hát kihúztam a fiókot, ahol egy kis üveg Jim Beamet tartottam, még több korty maradt az alján. Ha szegény anyám élne, azt mondaná: Ne igyál annyit, fiam. Nem tesz jót neked. Biztos, hogy nem, mama? Amikor az ember olyan nehéz helyzetben találja magát, mint én, téglaként a Tábornok stábjában, az ember ott keresi a vigaszt, ahol tudja. Megittam a whiskyt, azután kocsin hazavittem a Tábornokot az időközben kitört viharban; a várost elárasztó magzatvíz ízelítő volt az eljövendő évszakból. Volt, aki azt remélte, hogy a monszun lelassítja az előrenyomuló északi hadosztályokat, de én ezt valószínűtlennek tartottam. Kihagytam a vacsorát, és bepakoltam a hátizsákomba a neszesszeremet, egy nadrágot és egy kockás rövid ujjú inget, amit Los Angelesben vettem a J. C. Penney-ben, egy pár papucscipőt, három váltás fehérneműt, egy elektromos fogkefét a tolvajpiacról, egy bekeretezett fotót anyámról, több borítéknyi itteni és amerikai fényképet, a Kodak fényképezőgépemet, valamint Az ázsiai kommunizmus és a pusztítás keleti metódusát. A hátizsák Claude ajándéka volt a főiskolai diplomaosztóm alkalmából. Ez volt a legszebb tárgy a birtokomban, háton is lehetett hordani, és egy szíj ráerősítésével kézi bőrönddé lehetett alakítani. A hátizsáknak, melyet puha barna bőrből készített egy jó nevű New England-i gyártó, gazdag, titokzatos szaga volt – őszi avar, grillezett homár, bentlakásos fiúiskolák verejték- és spermaszaga. A monogramom díszítette az oldalát, de a legkülönlegesebb jellemzője a dupla feneke volt. Mindenkinek dupla fenekű poggyászra volna szüksége, jegyezte meg akkor Claude. Sose lehet tudni, mikor lesz szükség rá. Ő nem tudott róla, de én arra használtam, hogy ide rejtsem el az apró Minox fényképezőgépemet. A Mantól kapott Minox ára az éves fizetésem többszöröse volt. Ezt használtam bizonyos titkos dokumentumok lefotózására, amelyekhez hozzáférésem volt, és most úgy gondoltam, talán még hasznát vehetem. Végül átválogattam a többi könyvemet és lemezemet, a többségüket az Államokban vásároltam, és mindhez emlékek fűztek. Nem volt helyem Elvis vagy Dylan, Faulkner vagy Twain számára, és igaz, bármikor pótolhattam őket, mégis nehéz szívvel írtam rá Man nevét a könyvekkel és lemezekkel teli dobozra. Ezeket nem vihettem magammal, ahogy a gitáromat sem, amely széles csípőjét illegetve szemrehányón feküdt az ágyamon, amikor távoztam.

Befejeztem a pakolást, és kölcsönvettem a Citroënt, hogy elmenjek Bonért. A katonai rendőrök az ellenőrző pontokon intettek, menjek tovább, amikor meglátták a tábornoki csillagokat a kocsin. Az úti célom túl volt a folyón, ezen a nyomorult vízfolyáson, melyet a vidékről idemenekültek kalyibái szegélyeztek, a házaikat és a gazdaságaikat piromániás katonák és simára borotvált gyújtogatók tették a földdel egyenlővé, akik bombavetőként találták meg a hivatásukat. Túl a viskók összevisszaságán, a negyedik kerület mélyén Bon és Man várt rám egy sörkertben, ahol több órát töltöttünk részegen, mint amire vissza tudok emlékezni. Katonák és tengerészgyalogosok zsúfolódtak össze az asztaloknál, karabélyukat a székük alá tették, a hajukat felnyírták a szadista katonaborbélyok, akik valamiféle gyalázatos frenológiai célból fel akarták tárni a koponyájuk körvonalát. Bon nyomban töltött nekem egy pohár sört, amint leültem, de nem hagyta, hogy igyak, amíg pohárköszöntőt nem mondott. Igyunk a találkozásra, mondta, és felemelte a poharát. A Fülöp-szigeteken viszontlátjuk egymást! Erre én megjegyeztem, hogy Guam lesz az, mert Marcosnak, a diktátornak elege van a menekültekből, és nem fogad be többet. Bon felnyögött, és a homlokához dörzsölte a poharát. Nem hittem, hogy ennél rosszabb lehet még, szólalt meg. De most már a filippínók is lenéznek majd minket? Hagyjuk a filippínókat, felelte Man. Igyunk inkább Guamra. Azt mondják, ott kezdődik Amerika. És ott van végünk nekünk, motyogta Bon.

Mannal és velem ellentétben Bon igazi hazafi volt, köztársaságpárti, aki önként jelentkezett harcolni, és azóta gyűlölte a kommunistákat, hogy a helyi káder ráparancsolt az apjára, a falu elöljárójára, hogy térdeljen le a főtéren és vallja meg bűneit, azután pedig golyót röpített a fejébe. Ha Bonra bízzák a döntést, ő nyilván japán módra a végsőkig harcol, vagy akár a saját fejébe is golyót röpít, de Mannal meggyőztük, gondoljon a feleségére és a gyerekére. Amerikába távozni nem dezertálás, állítottuk. Ez stratégiai visszavonulás. Korábban azt mondtuk Bonnak, hogy Man szintén másnap indul a családjával, pedig az igazság az volt, hogy Man itt marad, hogy szemtanúja legyen annak, amikor a Bon által gyűlölt északi kommunisták felszabadítják délt. Man most hosszú, finom ujjaival megszorította a vállát, és azt mondta: Mi hárman vértestvérek vagyunk. Akkor is vértestvérek leszünk, ha elveszítjük ezt a háborút, ha elveszítjük a hazánkat. Rám nézett, a szeme nedves volt. Számunkra semminek nincs vége.

Igazad van, felelte Bon, és vadul rázta a fejét, hogy ne látsszanak a szemébe gyűlő könnyek. Elég a szomorúságból és a bánatból. Igyunk a reményre! Visszatérünk, és visszavesszük az országunkat. Igaz? Ő is rám nézett. Nem szégyelltem, hogy az én szemem is könnyes. Ezek az emberek jobbak voltak minden vér szerinti testvérnél, akim valaha lehetett volna, mert mi választottuk egymást. Felemeltem a söröspoharamat. A visszatérésre, szólaltam meg. És a soha nem múló testvériségre. Kiittuk a poharunkat, újabb körért kiáltottunk, átkaroltuk egymás vállát, és egy órára belefeledkeztünk a testvéri szeretetbe és a dalba; a zenét egy duó szolgáltatta a kert túlsó végében. A gitáros egy hosszú hajú behívókerülő volt, betegesen sápadt, mivel az utóbbi tíz évben a nappalokat a bártulajdonos házában töltötte, és csak éjjel merészkedett elő. Partnere, az énekesnő egy szintén hosszú hajú, dallamos hangú nő volt, karcsú alakját kihangsúlyozta a púderszín árnyalatú selyem ao dai, amit viselt. Trinh Cong Son dalát énekelte, a folkénekesét, akit még a deszantosok is kedveltek. „Holnap elmegyek, kedvesem… – A hangja túlharsogta a beszélgetés és az eső zaját. – Ne feledd; hívj haza engem…” A szívem beleremegett. Mi nem az a nép vagyunk, aki a kürt vagy harsona hangjára rohan a háborúba. Nem, mi szerelmes számok dallamára harcolunk, mert mi vagyunk Ázsia olaszai. „Holnap elmegyek, kedvesem. Már nem szépek a városi éjjelek…” Ha Bon tudta volna, hogy évekig, vagy talán soha többé nem látja viszont Mant, nem száll fel arra a gépre. Már a gimnáziumi idők óta úgy tekintettünk magunkra, mint a három testőr, egy mindenkiért, mindenki egyért. Man ismertetett meg minket Dumas-val: először is azért, mert nagyszerű regényíró volt, másodsorban pedig azért, mert negyedvér volt. Így példaképként tekintettünk rá mi, akiket ugyanazok a franciák gyarmatosítottak, akik megvetették őt a származása miatt. Manból, aki lelkes olvasó és tanító volt, valószínűleg gimnáziumi irodalomtanár lett volna, ha békeidőket élünk. Amellett, hogy hármat lefordított Erle Stanley Gardner Perry Mason-regényei közül, álnéven írt egy feledhető regényt is Zola stílusában.

Tanulmányozta Amerikát, bár ő maga sosem járt ott, ahogy Bon sem, aki most újabb kört rendelt, és azt kérdezte, Amerikában vannak-e sörkertek. Vannak bárok és szupermarketek, ahol bármikor vehetsz sört, feleltem. De vannak ott gyönyörű nők, akik ilyen dalokat énekelnek? – tette fel a kérdést. Teletöltöttem a poharát, és azt feleltem: Gyönyörű nők vannak, de nem énekelnek ilyen dalokat.

Ekkor a gitáros egy újabb dal akkordjaiba kezdett. Ilyen dalokat viszont szoktak énekelni, szólalt meg Man. A Yesterday volt a Beatlestől. Mindhárman bekapcsolódtunk az éneklésbe, és a szememet elfutotta a könny. Milyen lehet olyan időben élni, amikor az ember sorsa nem a háború, amikor nem gyávák és korruptak a vezetői, amikor az országa nem egy valóságos elmegyógyintézet, amit csak az intravénásan adagolt amerikai segély tart életben? Nem ismertem egyetlen fiatal katonát sem itt körülöttem, kivéve a vértestvéreimet, mégis, bevallom, együttéreztem mindegyikükkel, nem sejtették, hogy napokon belül halottak lesznek, vagy sebesültek, vagy bebörtönzöttek, vagy sorsukra hagyottak, vagy elfeledettek. Az ellenségeim voltak, és ugyanakkor a fegyvertársaim is. Az ő szeretett városuk hamarosan elesik, de az enyém hamarosan felszabadul. Az ő világuknak a vége közeledett, de számomra csak egy új világ. Így esett, hogy két percen át tiszta szívből énekeltünk, csak a múltat éreztük, a jövőről elfordítottuk a tekintetünket, hátúszók voltunk, akik a vízesés felé közelednek.

Mire elindultunk, elállt az eső. Elszívtunk egy utolsó cigarettát a nyirkos, csöpögő sikátor szájánál, ahol a sörkert kijárata volt, közben három vízfejű tengerészgyalogos botorkált ki a vaginát idéző sötétségből. „Saigon, te csodás! – énekelték. – Ó, Saigon! Ó, Saigon!” Bár még csak hat órára járt az idő, részegek voltak, a gyakorlóruhájuk csupa sörfolt. A vállszíjukról M16-os lógott, és mintha mindegyiknek lett volna még két heréje. Közelebbről szemügyre véve ezek az övcsatjuk két oldalán lógó gránátoknak bizonyultak. Bár az egyenruhájuk, a fegyvereik, a sisakjuk mind amerikai gyártmányú volt; ahogy a miénk is, lehetetlen volt őket összetéveszteni az amerikaiakkal – a horpadt sisakok árulták el őket, mindannyiunk fején amerikai fejre méretezett acélfazekak lötyögtek. Az első ide-oda ingatta a fejét, majd nekem ütközött, elkáromkodta magát, a sisak pedig az orráig csúszott. Amikor feltolta, láttam, hogy csipás szemével igyekszik fókuszálni. Üdv, szólalt meg, a lehelete bűzlött, és olyan erős déli akcentussal beszélt, hogy alig értettem. Ez meg mi? Egy rendőr? Mit keresel te itt az igazi katonák közt?

Man hamut pöckölt rá. Ez a rendőr itt egy százados. Tisztelegjen a felettesének, hadnagy!

A második tengerészgyalogos, szintén hadnagy, megszólalt: Ha maga mondja, őrnagy, mire a harmadik tengerészgyalogos, aki ugyancsak hadnagy volt, megjegyezte: A pokolba az őrnagyokkal, az ezredesekkel meg a tábornokokkal. Az elnök elmenekült. A tábornokok… puff! Mint a füst. A saját bőrüket mentik, mint mindig. Eltűntek. Mondjak valamit? Akkor nekünk kell fedezni a visszavonulást. Mint mindig. Miféle visszavonulást? – kérdezte a második. Nincs hová menni. A harmadik helyeselt: Halottak vagyunk. Nekünk annyi, fűzte hozzá az első. Az a dolgunk, hogy halottak legyünk.

Elhajítottam a cigarettámat. Még nem haltak meg. Menjenek vissza az őrhelyükre.

Az első újra az arcomra igyekezett fókuszálni, közelebb lépett hozzám, az orra kis híján az enyémhez ért. Mi vagy te?

Ez helytelen viselkedés, hadnagy! – kiáltott rá Bon.

Megmondom én, mi vagy te. A tengerészgyalogos mellkason bökött az ujjával.

Ki ne mondja, szólaltam meg.

Egy baromarcú fattyú! – kiáltotta. A másik kettő nevetett, és ők is bekapcsolódtak. Egy fattyú!

Előhúztam a revolveremet, és a tengerészgyalogos két szeme közé nyomtam a csövét. A háta mögött a cimborái idegesen babrálták a karabélyukat, de semmi egyebet nem tettek. Részegek voltak, de nem annyira, hogy elhiggyék, gyorsabban ránthatnak fegyvert, mint az én józanabb barátaim.

Maga részeg, igaz, hadnagy? A hangom akaratom ellenére is megremegett.

Igen, felelte a tengerészgyalogos. Uram.

Akkor nem lövöm le.

Ekkor hallottuk meg, hatalmas megkönnyebbülésemre, az első bombákat. Az összes fej a robbanás irányába fordult, amelyet újabbak és újabbak követtek északnyugaton. Ez a reptér, szólalt meg Bon. Kétszáz kilós bombák. Később kiderült, hogy mindkét dologgal kapcsolatban igaza volt. Onnan, ahol álltunk, nem láttunk semmi egyebet, mint a néhány másodperc elteltével felgomolygó fekete füstfelhőket. Azután úgy hangzott, mintha a város összes fegyverese elindult volna a reptérre a belvárosból, könnyűfegyverek kattogtak, nehézfegyverek durrogtak, narancsszín nyomjelző lövedékek rajai örvénylettek felfelé az égre. A lárma a nyomorúságos utca minden lakóját az ablakokhoz és ajtókhoz csalta, én pedig eltettem a revolveremet. A szemtanúk jelenlététől hasonlóképp kijózanodó tengerészgyalogos hadnagyok szó nélkül beszálltak a dzsipjükbe, és elhajtottak, az utcán haladó néhány motorkerékpárt kerülgették, míg a kereszteződéshez nem értek. Ott a dzsip lefékezett, megállt, a tengerészgyalogosok lekászálódtak róla a kezükben az M16-osukkal, miközben folytatódtak a robbanások és civilek özönlötték el a járdákat. A pulzusom felgyorsult, amikor visszameredtek ránk egy utcalámpa sárgás fényéből, de csak az ég felé céloztak, azután ordítva és kiabálva lövöldöztek, amíg a tárak kiürültek. A szívem szaporán vert, a verejték csorgott a hátamon, de a barátaim kedvéért elmosolyodtam és újabb cigarettára gyújtottam.

Idióták! – kiáltotta Bon, miközben a civilek a kapualjakban kerestek menedéket. A tengerészgyalogosok még néhány válogatott szidalmat szórtak ránk, azután visszaszálltak a dzsipbe, befordultak a sarkon, és eltűntek. Bon és én elbúcsúztunk Mantól, és miután ő elhajtott a saját dzsipjén, odadobtam a slusszkulcsot Bonnak. A bombázás és a lövöldözés abbamaradt, és miközben a Citroënnel a lakása felé hajtott, Bon végig a tengerészgyalogságot gyalázta. Én hallgattam. Az ember nem jó modort várt el a tengerészgyalogosoktól. Hanem azt, hogy ösztönösen helyesen cselekedjenek, ha életről és halálról van szó. Ami a nevet illeti, amellyel engem illettek, kevésbé zaklatott fel, mint az, ahogy reagáltam rá. Már rég hozzá kellett volna szoknom ehhez a korcs jelzőhöz, de valahogy nem sikerült. Anyám helyi volt, apám külföldi, és idegenek és ismerősök egyaránt gyerekkorom óta szerettek emlékeztetni erre, leköptek és fattyúnak neveztek, bár a változatosság kedvéért néha előbb neveztek fattyúnak, és utána köptek le.

2. FEJEZET

A kölyökképű őr, aki naponta ellenőriz, ma is fattyúnak hív, ha épp úgy tartja kedve. Engem nem igazán lep meg, bár az ön embereitől jobbat reméltem, kedves Parancsnokom. Bevallom, a név még most is fáj. A változatosság kedvéért nem szólíthatna korcsnak vagy elfajzottnak, ahogy mások is régebben? És ha métis-nek hívna, ahogy a franciák neveztek, amikor nem eurázsiainak szólítottak? Ez utóbbi jelző romantikus mázat kölcsönzött nekem az amerikaiak szemében, de a franciák esetében nem sokat segített. Saigonban időként még mostanság is összefutottam velük, a nosztalgikus gyarmatosítókkal, akik ragaszkodtak ahhoz, hogy itt maradjanak az országban azután is, hogy a birodalmuk csődöt jelentett. A Le Cercle Sportifban gyűltek össze, Pernod-t kortyolgattak, és a Saigon utcáin történtek emlékének tatár bifsztekjét csócsálták hozzá, az utcákat ők még most is a régi francia nevükön emlegették: Boulevard Norodom, Rue Chasseloup-Laubat, Quai de l’Argonne.

A helyi személyzetnek újgazdag arroganciával parancsolgattak, és ha megjelentem, az útlevél-ellenőrzést végző határőrök gyanakvó pillantásával mértek végig. De mégsem ők álltak elő az eurázsiai elnevezéssel. Ez az indiai angolok érdeme, akik szintén képtelenek voltak megállni, hogy belekóstoljanak a fekete csokoládéba. A trópusi sisakos angolokhoz hasonlóan az amerikai expedíciós erők sem tudtak ellenállni a helyiek csábításának. Ők is összeraktak egy szót a fajtám leírására: amerázsiai. Bár rám használva helytelen volt, nem neheztelhettem az amerikaiakra amiatt, hogy maguk közül valónak véltek, hisz a GI-nak becézett amerikai közlegények ivadékaiból egy kisebb nemzetet alapíthattak volna. A szó lehetne a „Government Issue” rövidítése, ami annyit tesz, kormány által kibocsátott – az amerázsiaiak is ilyenek. A honfitársaim a betűszavaknál jobban szerették az eufemizmusokat, a hozzám hasonlóakat az élet porának nevezték. Pontosabban, az oxfordi angol szótárból, amelyben utánanéztem a dolognak az Occidentalon, kiderült, hogy „természetes leszármazottnak” is hívhatnának, míg az összes egyéb általam ismert országban törvénytelen gyermeknek neveznének. Anyám az ő szerelemgyerekének hívott, de ezt inkább hagyjuk. Végül apámnak lett igaza. Ő sehogyan se hívott.

Így hát nem csoda, hogy én is vonzódtam a Tábornokhoz, aki Man és Bon barátomhoz hasonlóan sosem nézett le zavaros származásom miatt. Miután beválasztott a stábjába, a Tábornok azt mondta: Engem egy dolog érdekel, hogy maga mennyire végzi jól a dolgát, még akkor is, ha az, amit kérek magától, nem annyira jó dolog. Nemegyszer bizonyítottam a kompetenciámat, az evakuáció csupán a legutóbbi demonstrációja volt annak, ahogy képes vagyok megtalálni a vékony vonalat a legális és az illegális között. Az emberek ki lettek választva, a buszok oda lettek szervezve, és ami a legfontosabb, a kenőpénzek át lettek adva cserébe a biztonságos kijutásért. A megvesztegetésre szánt pénzt egy 10 000 dollárral megtömött szatyorból fizettem ki, ezt a Tábornoktól rekviráltam, aki a Madame-nak továbbította a kérelmemet. Ez egy rendkívüli összeg, jegyezte meg egy csésze oolong tea felett a szalonjában. Ezek rendkívüli idők, feleltem. De ez nagykereskedelmi ár kilencvenkét evakuáltért. Ezzel kénytelen volt egyetérteni, bárki tanúsíthatta, aki odafigyelt a városban keringő pletykákra. Az a hír járta, hogy a vízumok, az útlevelek és a helyek ára a kifelé induló repülőgépeken több ezer dollárra rúg, attól függően, milyen opciót választ az ember, és mennyire van hisztérikus állapotban. De még mielőtt az ember kifizette a kenőpénzt, együttműködésre hajlandó összeesküvő-társakra volt szüksége. Esetünkben a megoldás egy másnapos őrnagy volt, akivel a Pink Night-clubban ismerkedtem meg a Nguyen Hue-n. Kiabálnunk kellett, hogy halljuk egymást a CBC pszichedelikus dübörgése és a The Uptight popzenéje felett, ahol megtudtam, hogy ő a reptér vámtisztje. Viszonylag alacsony, ezerdolláros fizetség ellenében informált arról, kik lesznek az őrök a reptéren az indulásunk idején, és hol találom meg a hadnagyukat.

Miután ezt mind elrendeztem, és Bonnal együtt elhoztuk a feleségét és a gyerekét, egybegyűltünk a hétórai induláshoz. Két kék busz várt ránk a villa kapuja előtt, az ablakukon drótrács volt, erről elméletben lepattannak a terroristák gránátjai, hacsak nem vállról indíthatóak, ez esetben az ember az ima oltalmában bízhat. A szorongó családok a villa udvarán várakoztak, a Madame pedig a villa lépcsőjén állt a ház személyzetével. Szomorú gyermekei a Citroën hátsó ülésén foglaltak helyet, az arcukon üres, diplomatikus kifejezéssel, és nézték, ahogy Claude és a Tábornok a kocsi fényszórója előtt dohányzik. Az utasok jegyzékével a kezemben előrehívtam a férfiakat és a családjukat, kipipáltam a nevüket és a buszukhoz irányítottam őket. Az utasításnak megfelelően minden felnőtt és kamasz csak egy kis méretű bőröndöt vagy útitáskát hozott, a gyerekek közül néhányan vékony takarókat vagy nyugati porcelánarcukon fanatikus vigyort viselő játékbabákat szorongattak. Bon volt az utolsó, a könyökénél fogta Linh-t, ő pedig Duc kezét szorította. A kisfiú már elég idős volt ahhoz, hogy magabiztosan lépkedjen, a másik kezével egy sárga jojót markolt, amit én hoztam neki ajándékba az Államokból. Tisztelegtem a fiúnak, ő pedig a homlokát ráncolva koncentrált, megállt, hogy elengedje az anyja kezét, és viszonozta a tisztelgésemet. Mindenki itt van, fordultam a Tábornokhoz. Akkor ideje indulni, felelte, és eltaposta a cigarettáját.

A Tábornok utolsó feladata volt búcsút venni a komornyiktól, a szakácstól, a házvezetőnőtől és a három kamaszkorú dadától. Egyesek korábban könyörögtek neki, hogy őket is vigye magával, de a Madame keményen nemet mondott, máris meg volt győződve arról, hogy túlságosan nagylelkű volt, mivel fizetett a Tábornok tisztjeiért. Természetesen igaza volt. Legalább egy tábornokról tudtam, aki a beosztottjai számára felkínált helyeket a legtöbbet ígérőknek adta el. Most a Madame és a személyzet tagjai mind sírtak, kivéve az ősöreg komornyikot, aki lila nyakravalót viselt golyvás nyakán. Még tisztiszolgaként kezdte a Tábornok mellett, aki akkor még csak hadnagy volt, mindketten a franciák alatt szolgáltak Dien Bien Phu poklában. A lépcső alján álló Tábornok képtelen volt az öregember szemébe nézni. Sajnálom, szólalt meg leszegett fejjel, sapkával a kezében. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor azt hallottam, hogy bocsánatot kér valakitől a Madame-on kívül. Jól szolgáltak bennünket, és mi nem viszonoztuk megfelelően. De egyiküknek sem fog bántódása esni. Vigyenek el a villából, amit csak akarnak, és utána távozzanak. Ha bárki kérdi, tagadják le, hogy ismernek, és hogy valaha is dolgoztak nekem. De ami engem illet, én most megesküszöm maguknak, hogy nem fogom feladni a harcot a hazánkért! Amikor a Tábornok elsírta magát, egy zsebkendőt nyomtam a kezébe. Az ezután beálló csendben a komornyik így szólt: Én csak egy dolgot kérek öntől, uram. Mi volna az, barátom? A pisztolyát, hogy főbe lőhessem magam! A Tábornok a fejét rázta és a szemét törölgette a zsebkendőmmel. Nem fog semmi ilyet tenni. Menjen haza, és várjon a visszatérésemre. Akkor majd adok magának pisztolyt. Amikor a komornyik megpróbált tisztelegni, a Tábornok kezet nyújtott neki helyette. Bármit is mondanak most a Tábornokról, én csak azt tudom tanúsítani, hogy őszinte ember volt, aki mindenben hitt, amit mondott, még akkor is, ha hazugság volt, és ilyen értelemben a Tábornok nem sokban különbözött a legtöbb embertől.

A Madame kiosztotta a személyzet tagjainak a beosztásuknak megfelelő vastagságú, dollárokkal teli borítékot. A Tábornok visszaadta a zsebkendőmet, és a Citroënhez kísérte a Madame-ot. Ezen az utolsó kocsiúton a Tábornok maga ült a bőrborítású kormánykerék mögé, ő vezette fel a két buszt a reptér felé. Én a második busszal megyek, mondta Claude. Maga menjen az elsővel, és ügyeljen, hogy a sofőr ne tévedjen el. Felszállás előtt megálltam a kapu előtt, hogy egy utolsó pillantást vessek a villára, amit annak idején egy gumiültetvény korzikai tulajdonosai számára építettek. Egy óriás tamarindfa magasodott az eresz fölé, a savanyú gyümölcsök hosszú, bütykös maghéjai úgy csüngtek alá, akár a holtak ujjai. Az állhatatos személyzet még mindig nem mozdult a lépcső tetejének proszcénium-páholyából. Búcsút intettem nekik, ők kötelességtudóan visszaintettek, a kezükben a fehér borítékokkal, amelyek a holdfényben jegyekké változtak a semmi felé.

Az út a villától a reptérre olyan egyszerű volt, amilyen egyszerű Saigonban lehet, azaz a legkevésbé sem egyszerű. Az ember jobbra fordult a kapun túl lefelé a Thi Xuanon, balra a Le Van Quyet-n, jobbra végig a Hong Thap Tún a követségek irányában, balra a Pasteurön, újra balra a Nguyen Dinh Chieu-n, jobbra a Cong Lyn, azután egyenesen a reptér felé. De ahelyett, hogy balra fordult volna a Le Van Quyet-en, a Tábornok jobbra kanyarodott. Rossz irányba megy, szólalt meg a sofőröm. Az ujja sárga volt a nikotintól, a lábkörme pedig veszedelmesen hegyes. Csak menjen utána, feleltem. A nyitott ajtó mellett álltam, amin beáramlott a hűs éjjeli levegő. Mögöttem az első ülésen Bon és Linh ült, Duc előrehajolt az anyja ölében, hogy átkukucskáljon a vállam felett. Az utcák kihaltak voltak, a rádió szerint huszonnégy órás kijárási tilalmat rendeltek el a reptéri sztrájk miatt. A járdák majdnem ugyanilyen üresek voltak, csak a dezertőrök által itt-ott elhagyott egyenruhák kísértettek. Megesett, hogy a felszerelést olyan takaros kupacban hagyták ott – a sisak az ing tetején, a bakancs a nadrág alatt –, mintha a tulajdonost egy sugárfegyverrel tüntették volna el. Egy olyan városban, ahol soha semmi sem ment pocsékba, ezekhez az egyenruhákhoz senki sem nyúlt.

A buszomon több civil álruhás katona is utazott, bár a Tábornok rokonainak többsége inkább nő és gyermek volt. Ezek az utasok egymás között pusmogtak, erről-arról panaszkodtak, amiről nem vettem tudomást. Ha a honfitársaim a mennyországban találják magukat, akkor is megjegyzik, hogy itt nincs olyan jó meleg, mint a pokolban. Miért ezen az úton megy? – kérdezte a sofőr. A kijárási tilalom! Mindannyiunkat le fognak lőni, de minimum letartóztatnak. Bon sóhajtott és a fejét rázta. Ő a Tábornok, szólalt meg, mintha ez mindent megmagyarázna, és így is volt. A sofőr ennek ellenére tovább lamentált, közben elhagytuk a központi piacot és ráfordultunk a Le Loi-ra, azon hajtottunk végig, és a Tábornok végül a Lam Son téren megállt. Ott tornyosult előttünk a Nemzetgyűlés görög stílusú homlokzata, a város egykori operaháza. A politikusaink innét igazgatták hazánk rongyos vígoperettjét, ezt a hamis hangú komédiát, amelyben testes dívák szerepeltek fehér öltönyben és bajuszos primadonnák méretre szabott katonai egyenruhában. Kihajoltam és felnéztem, láttam a Caravelle Hotel tetőtéri bárjának fénylő ablakait, sokszor elkísértem a Tábornokot ide aperitifekre és interjúkra. A balkonokról páratlan kilátás nyílt Saigonra és környékére, és most halk nevetés hangja szállt felénk. Bizonyára a külföldi újságírók azok, akik azt várják, hogy megmérhessék a város lázát, miközben a haláltusáját vívja, valamint az el nem kötelezett országok attaséi, akik a Long Binh-i lőszerraktár visszfényét nézik a láthatáron, és közben nyomjelző lövedékek szórnak szikrát az éjszakában.

Hirtelen késztetés fogott el, hogy egy sorozatot küldjék a nevetés irányába, csak hogy felpezsdítsem az estéjüket. Amikor a Tábornok kiszállt a kocsiból, azt hittem, ő is ezt érzi, de a másik irányba fordult, háttal a Nemzetgyűlésnek, a Le Loi füves közepén álló rémes emlékmű felé. Megbántam, hogy a Kodakomat a hátizsákomba tettem a zsebem helyett, mert szívesen lefotóztam volna a Tábornokot tisztelgés közben a két hatalmas, előretörő tengerészgyalogos előtt, ahol a hátulsó hős élénk érdeklődést tanúsít bajtársa hátsó fele iránt.

Bon is tisztelgett az emlékmű előtt a többi buszon utazó férfival együtt, én pedig elmélázhattam azon, vajon ezek a tengerészgyalogosok védelmezik a napsütötte időben előttük sétálgató embereket, vagy épp megtámadják a Nemzetgyűlést, amelyre a gépfegyverüket szegezik. De az egyik férfi a buszon felzokogott, és miközben én magam is tisztelegtem, rájöttem, hogy mégsem olyan kétértelmű a szobor jelentése. A légierőnk annak idején lebombázta az elnöki palotát, a hadseregünk lelőtte és megkéselte az első elnökünket és a fivérét, folyton civakodó tábornokaink pedig megszámlálhatatlan államcsínyt szerveztek már. A tizedik ilyen puccs után kétségbeesett dühvel és hozzá csipetnyi humorral vettem tudomásul államunk abszurd állapotát, és ettől a koktéltól megrészegülve megújítottam forradalmi fogadalmamat.

A Tábornok elégedetten szállt vissza a Citroënbe, és a konvoj újra útnak indult, átkelt az egyirányú Tu Do kereszteződésén, amikor behajtott a térre, majd kihajtott róla. Egy utolsó pillantást vetettem a Givral Caféra, ahol vaníliafagylaltot ettem a randevúkon a rendes saigoni lányokkal és múmiává aszott gardedám nénikéikkel. A Givral mellett ott állt a Brodard Café, ahol az ízletes crépe-eknek hódoltam, és közben igyekeztem észre sem venni az arra sántikáló vagy bicegő koldusok áradatát. Amelyiknek volt keze, alamizsnáért nyújtotta, amelyiknek nem, egy baseballsapka sildjét szorongatta a fogai közt. Az amputált katonák röpképtelen madarak módjára verdestek a ruhaujjukkal; az idősebb, néma koldusok kobratekintettel meredtek az emberre; az utcagyerekek meredek történetekkel álltak elő szánandó körülményeikről, fiatal özvegyek hasfájós csecsemőjüket ringatták, akiket jó eséllyel csak béreltek, és minden rendű és rangú nyomorék tette itt közszemlére különféle gusztustalan kórságait. Északabbra, a Tu Dón ott volt az éjszakai klub, ahol sok estén át jártam a csacsacsát miniszoknyát és a legújabb divat szerinti, nyaktörő magas sarkút viselő ifjú hölgyekkel. Ez volt az utca, ahol a dölyfös franciák egykor elkényeztetett szeretőiket tartották, majd utánuk a deklasszált amerikaiak olyan harsány bárokban mulattak, mint a San Francisco, a New York és a Tennessee, a neveket neonnal írták ki, a zenegépek pedig countrylemezekkel voltak tele. Azok, akik bűntudatot éreztek az éjszakai kicsapongás után, elgyalogolhattak még északabbra, a Tu Do végében álló, téglából épült székesegyházig – a Tábornok ide vezetett minket a Hai Ba Trungon át. A székesegyház előtt állt a Miasszonyunk fehér szobra, a kezét a béke és a megbocsátás jegyében lesütött szemmel széttárva. Miközben ő és fia, Jézus Krisztus készen álltak arra, hogy fogadják a Tu Do minden bűnösét, ájtatos bűnbánói és papjai – köztük az apám – rólam legtöbbször tudomást se vettek. Ezért titkos ügyeink végett mindig a székesegyháznál adtam találkát Mannak, mindketten élveztük a színjátékot, hogy a hívők közé sorolnak bennünket. Térdet hajtottunk, pedig valójában ateisták voltunk, akik a kommunizmust választották Isten helyett.

Szerda délutánonként találkoztunk, a székesegyház ilyenkor üres volt, csak maroknyi, a fejükön csipkefátylat vagy fekete kendőt viselő szigorú özvegyasszony volt jelen, akik azt kántálták, Mi Atyánk, ki vagy a mennyekben, szenteltessék meg a Te neved… Én már nem imádkoztam, de a nyelvem önkéntelenül is együtt mozgott az öregasszonyokéval. Edzettek voltak, akár a gyalogos katonák, közönyösen ülték végig a zsúfolt hétvégi miséket, ahol a betegek és az öregek néha elájultak a hőségtől. Túlságosan szegények voltunk a légkondicionáláshoz, de a hőguta egyben a vallási állhatatosság kifejezésének másik formája is volt. Nehéz lett volna buzgóbb katolikusokat találni a saigoniaknál, akiknek legtöbbje, köztük anyám és jómagam, egyszer már elmenekült a kommunisták elől ’54-ben (nekem kilencévesen nem volt beleszólásom a dologba). Mant, az egykori katolikust mulattatta a gondolat, hogy egy templomban adunk találkát egymásnak. Miközben eljátszottuk, hogy buzgón vallásos tisztek vagyunk, akik számára a heti egy szentmise nem elég, én a politikai és személyes kudarcaimat gyóntam meg neki. Ő a gyóntató szerepét alakította, imádság helyett utasításokat suttogott nekem feloldozás gyanánt.

Amerika? – kérdeztem.

Amerika – erősítette meg.

Amint tudomást szereztem a Tábornok evakuálási tervéről, nyomban beszámoltam róla Mannak, és az előző szerdán a székesegyházban tájékoztatást kaptam az új feladatomról. Ezt a küldetést Man felettesei osztották rám, de hogy ők kik, azt nem tudtam. Így biztonságosabb volt. Ez volt a rendszerünk a gimnázium óta, ahol titokban, egy tanulócsoport álcája mögött jártuk az egyik utat, míg Bon egy nyilvános, konvencionálisabb utat járt be. A tanulócsoport Man ötlete volt, a háromtagú sejtben benne volt ő, én, valamint egy osztálytársunk. Man volt a vezetőnk, ő navigált bennünket a forradalmi klasszikusok olvasásában, ő tanította meg nekünk a pártideológia dogmáit. Tudtam róla, hogy egy másik sejtnek is tagja, ahol beosztottnak számít, bár a többiek személyazonossága rejtély maradt számomra. A titkolózás és a hierarchia egyaránt kulcsfontosságú a forradalom szempontjából, jelentette ki Man. Ezért rendeltek fölé egy másik bizottságot, amelynek elkötelezettebb tagjai voltak, afölé pedig egy újabb bizottságot a még elkötelezettebbekkel, és így tovább, amíg valószínűleg magához Ho apóhoz jutottunk el, legalábbis amíg élt, ő volt minden idők legelkötelezettebb embere, aki kijelentette, hogy „Semmi sem értékesebb a függetlenségnél és a szabadságnál”. E szavakért mi hajlandóak voltunk meghalni. Ez a nyelvezet, ahogy a tanulócsoporté, a bizottságé és a párté is, természetes volt Mannak. A forradalmi gént egy nagy-nagybácsitól örökölte, akit a franciák európai szolgálatra kényszerítettek az első világháború idején. Sírásó volt, és semmi más nem mozgósít úgy egy gyarmati alattvalót, mint ha meztelenül és holtan látja a fehér embereket, mesélte a nagy-nagybácsi, vagy legalábbis Man így mesélte nekem. Ez a bizonyos nagy-nagybácsi tapogatta a csúszós, rózsaszín zsigereiket, kedvére nézegette fura, petyhüdt fütyülőjüket, és elhányta magát rothadó tojásrántottára emlékeztető agyuk láttán. Ezrével temette el őket, a bátor fiatalembereket, akik belegabalyodtak a potrohos politikusok által szőtt, pókhálós dicshimnuszokba. A gondolat, hogy Franciaország a legjobbjait a saját földje számára tartogatja, lassanként beszivárgott a tudata kapillárisain át. A középszerűeket Indokínába vezényelték, így Franciaország a gyarmati bürokráciát az iskolai kötekedőkkel, a sakk-klubokból kimaradókkal, a született könyvelőkkel és a bátortalanokkal töltötte fel, akiket a nagy-nagybácsi most az eredeti élőhelyükön figyelt meg, számkivetett és vesztes mivoltukban. És ezek a selejtek azok, füstölgött magában, akik arra tanítottak minket, hogy fehér félistenekként tekintsünk rájuk? Radikális antikolonializmusát fokozta, hogy beleszeretett egy francia ápolónőbe, aki trockista volt, és rábeszélte, lépjen be a francia kommunisták közé, mert csakis ők kínálnak megfelelő választ az indokínai kérdésre. A nő kedvéért a nagybácsi a száműzetés fekete teáját itta.

Végül született egy lánya az ápolónőtől, és miközben odacsúsztatott nekem egy papírfecnit, Man azt suttogta, hogy ez a nagynéni most is Párizsban él. A papírfecnin a nő neve és tizenharmadik kerületi lakcíme állt, a társutasé, aki sosem lépett be a Kommunista Pártba, így nem valószínű, hogy megfigyelik. Kétlem, hogy levelet tudsz küldeni haza, úgyhogy ő lesz a közvetítő. Varrónő, van három sziámi macskája, gyerek nincs, semmi gyanús nincs benne. Neki küldöd majd a leveleket.

A papírfecnit babrálva felidéztem magamban a kigondolt filmbe illő jelenetet: nem vagyok hajlandó felszállni Claude gépére, miközben a Tábornok hiába könyörög, hogy utazzak el vele együtt. Itt akarok maradni, mondtam. Már majdnem vége van. Man összekulcsolt kezei mögül felsóhajtott. Tényleg majdnem vége van? Jöjjön el a Te országod, legyen meg a Te akaratod. Nem a te tábornokod az egyetlen, aki tovább akar harcolni. Az öreg katonák kitartanak. Túl régóta tart ez a háború ahhoz, hogy egyszerűen csak úgy befejezzék. Kell valaki, aki szemmel tartja őket, és ügyel arra, hogy ne keverjék magukat nagyobb bajba. Mi van, ha nem megyek? – tettem fel a kérdést. Man a tekintetét a sebekkel borított, zöldes bőrű, európai vonású Krisztusra emelte, aki magasan az oltár felett függött egy kereszten, ágyékán a hazug ágyékkötővel, mert amúgy minden valószínűség szerint meztelenül halt meg. Man vigyora felfedte megdöbbentően fehér fogsorát. Ott több hasznosat tehetsz, mint itt, jelentette ki ez a fogorvosgyerek. De ha magadért nem teszed meg, tedd meg Bonért. Ő nem fog elmenni, ha úgy gondolja, hogy mi maradunk. Amúgy is menni akarsz. Ismerd be!

Be merem ismerni? Be merem vallani? Amerika, a szupermarketek és szupersztrádák és szuperszonikus repülőgépek és Superman és a szuperrepülőgép-hordozók és a Super Bowl hazája! Amerika, az ország, amely nem elégedett meg a véres születésekor kapott névvel, hanem a történelem során először ragaszkodott a titokzatos rövidítés, az USA használatához, a betűhármashoz, amelyet később csak a CCCP négybetűse tudott felülmúlni. Bár a maga módján minden ország felsőbbrendűnek tartja magát, volt-e valaha még egy ország, ami ilyen mennyiségű „szuper” jelzőt bocsátott ki nárcizmusa szövetségi bankjából; ami nemcsak szupermagabiztos, de egyben szuperhatalom is, és ami addig nem nyugszik, amíg egy dupla nelsonnal satuba nem fogja a világ összes többi országát, és addig szorítja őket, amíg azt nem kiabálják, hogy Uncle Sam?

Jól van, beismerem! – feleltem. Bevallom.

Kuncogott egyet, és azt mondta: Érezd magad szerencsésnek. Én sose hagytam még el a mi gyönyörű hazánkat.

Szerencsés volnék? Te legalább otthon érzed magad itt.

Az otthon fogalma túlértékelt, felelte.

Ő könnyen beszél, az anyja és az apja viszonylag jól kijöttek egymással, a testvérei pedig szemet hunytak forradalmi nézetei felett. Ez megszokott dolog volt akkoriban, sok családban viszály dúlt, egyesek északért harcoltak, mások délért, egyesek a kommunizmusért, mások a nacionalizmusért. Mégis, minden megosztottságuk ellenére mind hazafinak tekintették önmagukat, akik a hazájukért harcolnak. Amikor emlékeztettem Mant arra, hogy én nem tartozom ide, azt felelte, Amerikába sem tartozol. Lehet, mondtam erre. De nem ott születtem. Itt születtem.

A székesegyház előtt elbúcsúztunk egymástól, ez volt az igazi búcsú, nem az, amit később Bon előtt eljátszottunk. Itt hagyom neked a jegyzeteimet és a könyveimet, mondtam. Tudom, hogy mindig is szeretted volna, hogy a tied legyen. Kösz, mondta, és keményen megszorította a kezemet. És sok szerencsét. Mikor jöhetek haza? – kérdeztem. Együttérzéssel nézett rám, és azt mondta: Barátom, én diverzáns vagyok, nem látnok. A visszatérésed időpontja a tábornokod tervein múlik. És amikor a Tábornok elhajtott a székesegyház mellett, nem tudtam megmondani, mi a terve azon kívül, hogy elmenekül az országból. Csak remélni mertem, hogy valami konkrétabb, mint a zászlókra hímzett hiábavalóságok az elnöki palotához vezető sugárúton, amit a hónap elején megsorozott egy szakadár pilóta. NEM ADUNK FÖLDET A KOMMUNISTÁKNAK! KI A KOMMUNISTÁKKAL DÉLRŐL! NEM A KOALÍCIÓS KORMÁNYRA! NEM TÁRGYALUNK! Láttam, ahogy egy egykedvű testőr nyársat nyelten, vigyázzban áll a posztján, de mielőtt a palotához értünk volna, a Tábornok végül szerencsére a reptér felé vette az irányt, jobbra kanyarodott a Pasteurön. Valahol a távolban egyenetlen, szaggatott sorozatokat adott le egy nehézgépfegyver. Amikor egy aknavető mordult fel tompán, Duc felnyüszített az anyja karjában. Sss, drágám, csitította ő. Most kirándulunk egyet. Bon megcirógatta a fia leheletfinom haját, és azt kérdezte: Viszontlátjuk még valaha ezeket az utcákat? Azt feleltem: Hinnünk kell abban, hogy viszontlátjuk őket, nem?

Bon átkarolta a vállamat, és összepréselődtünk a busz lépcsőjén, a fejünket kidugtuk az ajtón, és kézen fogva suhantunk el a sivár lakások mellett, fények és szemek néztek ránk pislákolva a függönyök és zsalugáterek mögül. Orrunkat a szélbe tartva illatok egyvelegét szippantottuk be: faszén és jázmin, rothadó gyümölcs és eukaliptusz, gázolaj és ammónia, egy kavargó böffenés a város rosszul öblített beleinek mélyéről. A reptérhez közeledve egy kikapcsolt világítású gép kereszt alakú árnyéka dübörgött el a fejünk felett. A kapunál a szögesdrót szúrós kötegei egy középkorú férfi csalódottságával, megereszkedve lógtak. A drót mögött egy teljes szakasz mogorva katonai rendőr és fiatal hadnagyuk várakozott, a kezükben karabély volt, az övükről gumibot lógott. A szívem zakatolt, amikor a hadnagy elindult a Tábornok Citroënje felé, hogy pár szót váltson vele, azután felém pillantott, oda, ahol én a busz ajtaját támasztottam. A másnapos őrnagytól kapott információk alapján jutottam a hadnagy nyomára a csatornaparti nyomornegyedben, ahol a feleségével, három gyerekével, szüleivel és a felesége szüleivel lakott, akik mind az ő keresetéből éltek, pedig a fél család etetésére sem volt elég. Tipikus sors volt ez egy fiatal tiszt számára, de aznap délután, amikor felkerestem, az volt a dolgom, hogy kiderítsem, milyen embert gyúrtak ebből a hitvány agyagból. A hadnagy félmeztelenül, alsónadrágban ült a fából ácsolt ágy szélén, amelyen a feleségével és a gyerekeivel osztozott, és olyan képet vágott, mint egy politikai fogoly, akit most löktek be a tigrisverembe és fél, de fizikailag még nem tört meg. Maga hátba akar szúrni engem, szólalt meg színtelen hangon, a tőlem kapott cigarettát nem gyújtotta meg, a kezében fogta. Maga azt akarja, hogy hagyjam elmenekülni a gyávákat és az árulókat. Azt akarja, hogy erre biztassam a saját embereimet is. Nem fogom hülyének nézni azzal, hogy úgy teszek, mintha nem erről lenne szó, feleltem. Főként az esküdtszéket céloztam meg a mondandómmal – a feleségét, a szüleit, az apósát és az anyósát, akik ott ültek, guggoltak, álltak a szűk, forró, bádogtetejű viskóban. Az éhségtől a bőr a koponyájukra tapadt, úgy, ahogy anyámnak is, aki oly sokat szenvedett értem. Minden elismerésem a magáé, hadnagy, feleltem, és ez igaz is volt. Maga becsületes férfi, és nehéz becsületes férfit találni manapság, amikor a férfiaknak kell előteremteniük a betevőt a családjuk számára. A legkevesebb, amit megtehetek, hogy felajánlok magának háromezer dollár jutalmat. Ez a teljes szakaszának egyhavi fizetése volt. A felesége tette a kötelességét, és tízet követelt. Végül ötben egyeztünk meg, a felét ott helyben kifizettem, a másik fele a reptéren volt esedékes. Amikor a busz elgurult mellettünk, kikapta a kezemből a készpénzzel teli borítékot, és a tekintetében ugyanazt láttam, mint a kommunista ügynökében, amikor kihúztam a szájából azt a nevekkel teli listát. A hadnagy lelőhetett volna, vagy akár vissza is küldhetett volna minket, de azt tette, amit reméltem, amit minden tisztességes ember tenne, aki csúszópénzt fogad el. Mindenkit átengedett, betartotta az egyezséget, ez volt az utolsó fügefalevél, ami a méltóságát takarta. Elfordítottam a tekintetemet a megalázott férfiról. Amennyiben – és itt hadd engedjem meg magamnak a feltételes módot – a déli hadsereg csupa ilyen emberből állt volna, mint ő, győztek volna. Bevallom, csodáltam őt, még ha az ellenségem is volt. Mindig jobb, ha az ember az ellenség legjobbjai iránt érez csodálatot, mint ha a barátai legrosszabbjai iránt. Ön nem ért egyet ezzel, Parancsnok?

Már majdnem kilenc óra volt, amikor átkeltünk a repülőtér kusza metropoliszán, sima betonutakon hajtottunk végig az acélhangárok, magas barakkok, jellegtelen irodák és cső alakú raktárak mellett, a miniatűr város mélyére, ami Saigon része volt ugyan, mégis különálló egységként működött. Ez a félautonóm terület egykor a világ egyik legforgalmasabb repülőtere volt, minden rendű és rangú halálos és nem halálos bevetés és küldetés kiindulópontja, köztük az Air America, a CIA repülőtársasága által irányított műveleteké is. A tábornokaink itt gyűjtötték össze a családjaikat, miközben az amerikai tábornokok import acélbútorokkal berendezett irodákban eszelték ki a haditerveiket. A mi úti célunk a védelmi attasé irodájának épülete volt. Az amerikaiak a szokásos pimaszságukkal Dodge Citynek keresztelték el, a városról, ahol a hatlövetű volt az úr és a kocsmákban kánkánt jártak a táncosnők – ahogy többé-kevésbé itt, Saigonban is. De míg Dodge Cityben a seriffek tartottak rendet, az itteni evakuációs központot amerikai tengerészgyalogosok őrizték. ’73 óta nem láttam ennyit, mint amikor rongyos, leharcolt alakulataik erről a reptérről indultak haza. De ezek az ifjú tengerészgyalogosok sosem jártak harci bevetésen, és csupán pár hete érkeztek az országba. A tekintetük csillogott, az arcuk frissen borotvált volt, a könyökhajlatukban nem éktelenkedett tűszúrás nyoma, vasalt, dzsungelt sosem látott gyakorlóruhájuk nem bűzlött marihuánától, szenvtelenül nézték, ahogy az utasaink leszállnak a parkolóban, ami amúgy már zsúfolásig tele volt több száz másik ideges evakuálttal. Odamentem a Tábornokhoz és Claude-hoz, akik a Citroën mellett álltak, a Tábornok épp átadta a slusszkulcsot. Majd az Államokban visszaadom, uram, mondta Claude. Nem, hagyja csak a gyújtásban, felelte a Tábornok. Nem akarom, hogy kárt tegyenek a kocsiban, amikor ellopják, mert úgyis el fogják lopni. Élvezze, amíg teheti, Claude.

Amikor a Tábornok elsétált, hogy megkeresse a Madame-ot és a gyerekeket, azt kérdeztem Claude-tól: Mi folyik itt? Nagy a zűrzavar, sóhajtotta Claude. A helyzet a szokásos, minden el van cseszve. Mindenki igyekszik kivinni innét a rokonait, a szakácsát, a barátnőjét. Ugye tudja, micsoda mázlija van? Tudom, feleltem. Az Államokban találkozunk?

Szeretettel vállon veregetett. Ugyanaz, mint amikor a kommunisták ’54-ben átvették a hatalmat, jegyezte meg. Ki hitte volna, hogy megint itt találjuk magunkat? De akkor kihoztam északról, folytatta, most pedig délről is kiviszem. Minden rendben lesz.

Claude távozása után a többi evakuálthoz fordultam. Egy tengerészgyalogos azt motyogta egy hangosbeszélőbe, hogy álljanak sorba, de a sorban állás a honfitársaim szemében természetellenes dolog. A mi megszokott eljárásunk olyan helyzetekben, amikor nagy a kereslet és kevés a kínálat, a könyöklés, a lökdösődés, a tolongás, a sietség, és ha ez mind kevés, akkor a lefizetés, a hízelgés, a túlzás, a hazugság. Nem tudom biztosan, hogy ezek a jellemvonások genetikai eredetűek, mélyen kulturális gyökerűek, vagy egyszerűen a gyors evolúciós fejlődés eredményei-e. Arra kényszerültünk, hogy tíz éven át egy kizárólag az amerikai import által fenntartott gazdasági buborékban éljünk; három évtizedet töltöttünk hol abbamaradó, hol újra fellángoló háborúban, beleértve az ország felének lefűrészelését ’54-ben és a rövid japán interregnumot a második világháború idején, valamint átvészeltük az egy évszázadon át tartó, perverz nagybácsihoz illő molesztálást a franciák részéről. De a tengerészgyalogosok fikarcnyit sem törődtek az ilyen kifogásokkal, megfélemlítő jelenlétük végül sorokba kényszerítette a menekülteket. A tengerészgyalogosok minket, tiszteket megmotoztak, mi pedig szomorúan átadtuk a fegyvereinket. Az enyém egy pisze orrú 38-as revolver volt, ami kiválóan alkalmas titkos tevékenységre, orosz rulettre, valamint öngyilkosságra, míg Bon egy 45-ös félautomata Coltot hordott. Ezt a pisztolyt arra találták ki, hogy moro harcosokat puffantsanak le vele a Fülöp-szigeteken egyetlen lövéssel, jegyeztem meg Duc-nek. Ezt Claude-tól tanultam, az ilyesfajta tudásnak ő volt a letéteményese.

Papírokat! – szólalt meg a követségi hivatalnok a motozás után, fiatal ember volt, tizenkilencedik századi pofaszakállt, bézs szafariöltönyt és rózsaszín szemüveget viselt. Minden családfőnél ott volt az engedély a belügyminisztériumtól, ezeket jókora engedménnyel vásároltam meg, valamint az elnöki ajánlást is, amit Claude szállított le, a megfelelő követségi hivatalnok által lepecsételve. Az ajánlás még sorban állás közben is biztosított minket egy fontos dolog felől: hogy beelőztük a kivándorlók sorát, a tolongó, reménykedő milliók előtt állunk, akik a világ minden országából érkezve arra vágynak, hogy szabadon lélegezhessenek. Ezt a sovány vigaszt vittük magunkkal a teniszpályákra is, ahol a korábbi evakuáltak már elfoglalták az összes ülőhelyet a lelátón. Csatlakoztunk a késve érkezőkhöz, akik a pályák zöld betonján próbáltak zsibbadt álomba szenderülni. A vörös légoltalmi lámpák baljós fényben fürdették a tömeget, amelyben itt-ott amerikaiak is akadtak. Valószínűleg mindegyikük vietnámi nő férje volt, tekintve, hogy vietnámi család ostromolta mindegyiküket, a vietnámi asszony pedig gyakorlatilag odabilincselte magát a karjukhoz. Bon, Linh és Duc társaságában telepedtem le egy szabad helyre. Az egyik oldalon egészen apró miniszoknyába és neccharisnyába csomagolt lányok különítménye ácsorgott. A másik oldalt egy amerikai, a felesége és két gyerekük foglalták el, egy öt- és egy hatéves forma fiú és lány. A férj a hátán feküdt, húsos alkarjával eltakarta a szemét, az arcából csak rozmárbajszának két szőrös vége, rózsaszín ajka és kissé girbegurba fogai látszottak. A felesége ölébe fogta a gyerekek fejét, és barna hajukat cirógatta. Mióta vannak itt? – kérdezte tőle Linh, karjában az álmos Duc-kel. Egész nap, felelte az asszony. Rémes volt, annyira meleg van. Nincs semmi inni- és ennivaló. Folyton járatszámokat kiabálnak, de egyik sem a miénk. Linh együttérzően mormogott, miközben Bon és jómagam rákészültünk arra, hogy a „siessenek és várjanak”-ból a várakozás következik, ez világszerte minden katonai szervezet kellemetlen szokása.

Cigarettára gyújtottunk, és a sötét égre szegeztük a tekintetünket, amelyet időről időre bevilágított egy ejtőernyős jelzőrakéta – spermákra emlékeztettek, lassan kihunyó, fényes fejük hosszú, tekergő füstcsíkot húzott maga után, ahogy lefelé szállt. Készen állsz egy vallomásra? – kérdezte Bon fennhangon. Úgy használta a szavakat, akár a golyókat, rövid, irányított sorozatokban. Tudtam, hogy egyszer eljön a mai nap. Csak sosem mondtam ki hangosan. Homokba dugtam a fejem, igaz? Bólintottam, és azt feleltem: Bűnös vagy abban, amiben mindenki más is Saigonban. Mindannyian tudtuk, és nem tehettünk semmit ellene, vagy legalábbis azt hittük. De bármikor történhet bármi. Ez a remény lényege. Vállat vont, és égő cigarettája végét nézte. A remény híg, mondta végül. A kétségbeesés sűrű. Mint a vér. Az életvonal ívét követő hegre bökött a cigarettát tartó keze tenyerén. Emlékszel?

Feltartottam a tenyeremet, ugyanolyan sebhely volt rajta, mint amilyet Man is viselt. Ezt a jelet láttuk, valahányszor üveg, pisztoly, vagy nő után nyúltunk. Mint a legendák harcosai, megesküdtünk, hogy készek vagyunk meghalni egymásért, lépre csalt bennünket az iskolás barátság romantikája, egyesítettek bennünket az egymásban meglátott örök dolgok: hűség, őszinteség, a hajlandóság, hogy kiálljunk a barátainkért és a hitünkért. De miben is hittünk mi tizennégy évesen? A barátságunkban és a testvériségünkben, a hazánkban és a függetlenségünkben. Hittük, hogy a hívó szóra feláldozzuk magunkat a vértestvéreinkért és a nemzetünkért, de azt nem tudtuk pontosan, honnan jön majd a hívó szó, és mi lesz velünk. Nem tudtam előre megjósolni, hogy Bon egy nap majd csatlakozik a Phoenix-programhoz, hogy megbosszulja meggyilkolt apját, és bérgyilkosként az lesz a feladata, hogy kivégezze azokat, akiket Man és én elvtársainknak tartunk. És a jószívű, őszinte Bon nem tudta, hogy Man és én titokban hinni kezdünk abban, hogy hazánk megmentésének az egyetlen módja az, ha forradalmárok leszünk. Mindhárman követtük politikai meggyőződésünket, de kizárólag abból az okból, ami miatt annak idején vérszerződésre léptünk. Ha a körülmények olyan helyzetbe kényszerítenek minket, ahol a testvériségünk ára a halál, nem volt kétségem afelől, hogy Man és én meg fogjuk fizetni. Az elkötelezettségünk a tenyerünkre volt írva, én pedig egy távoli jelzőrakéta reszkető magnéziumfényében felemeltem a tenyeremet, és az ujjamat végighúztam a hegen. A te véred az enyém, és az én vérem a tiéd, szólaltam meg, ez volt a kamasz eskü, amit egymásnak fogadtunk. És mondok még valamit, folytatta Bon. Lehet, hogy a kétségbeesés erős, de a barátság még erősebb. Ezután már nem kellett semmit sem mondanunk, elég volt, hogy bajtársak vagyunk, miközben a katyusák hívó hangját hallgattuk, úgy pisszegtek a távolban, mint a könyvtáros, aki csendre inti a látogatókat.

3. FEJEZET

Köszönöm, kedves parancsnok, a jegyzeteket, amelyeket ön és a komisszár adtak át nekem a vallomástételem alkalmával. Feltette nekem a kérdést, kire gondolok, amikor azt mondom, „mi”, vagy „minket”, mivel azokban a pillanatokban épp a déli katonákkal és evakuáltakkal azonosulok, akik után kémkedni küldtek. Nem kellene inkább úgy utalnom ezekre az emberekre: „ők”? Bevallom, hogy miután szinte az egész életemet közöttük töltöttem, akaratlanul is szimpátiát érzek irántuk, ahogy sok más ember iránt is. A gyengém, hogy együttérzek másokkal, ami a fattyú mivoltomból adódik, persze ez nem jelenti azt, hogy ha valaki törvénytelen gyereknek születik, akkor hajlamos az együttérzésre. Sok törvénytelen gyerek viselkedik törvénytelenül, és én a szelíd édesanyám érdemének tartom, hogy megtanított arra, a mi és az ők közötti határvonal elmosása értékes magatartás lehet. Végül is, ha ő maga nem mossa el a határokat szolgálólány és pap között, vagy nem hagyja őket elmosódni, én nem léteznék.

Mivel házasságon kívül születtem, megvallom, én magam is idegenkedtem a házasság gondolatától. Az agglegényélet a törvénytelen származás egyik váratlan hozadéka, mivel a legtöbb család nem tartott nagy fogásnak. Még azok a családok sem fogadtak szívesen, ahol a leány vegyes származású volt, mivel általában maga a leány is vadul próbált bepréselődni a társadalmi mobilitás felvonójába egy tiszta pedigréjű illetővel kötött házasság által. A barátok és az idegenek úgy sóhajtoznak az én agglegényéletem felett, mintha az fattyú mivoltom tragédiájának egyik velejárója lenne, de én magam úgy találom, hogy az agglegényélet nemcsak szabadságot jelent, de beépített ügynökként jól illik földalatti életemhez is, egyszerűbb egyedül. Ezenkívül agglegényként minden következmény nélkül elcseveghettem a call girlökkel, akik szemérmetlenül közszemlére tették formás combjaikat az evakuáltak között, és az előző napi bulvárlapokkal legyezték atomkori melltartókkal mesterségesen felturbózott dekoltázsuk izzadt vízmosását. A lányok úgy mutatkoztak be, mint Mimi, Phi Phi és Ti Ti, ezek elég gyakori nevek voltak a félvilági körökben, de triumvirátusként már elég erőteljesek ahhoz, hogy örömöt lopjanak a szívembe. Lehet, hogy ott, a helyszínen találták ki ezeket a neveket, olyan könnyedén váltogatták őket, mint a kuncsaftokat. Ha ez így volt, akkor a színjáték profi reflex volt csupán, hosszú évek szorgos tanulmányainak és elkötelezett gyakorlásának az eredménye. Komoly tiszteletet éreztem a hivatásos prostituáltak professzionalizmusa iránt, akik nyíltabban mutatták ki a tisztességtelenségüket, mint az ügyvédek, bár mindketten órabért számláztak. De félrevezető, ha csak a dolog pénzügyi vonatkozásáról esik szó. A megfelelő hozzáállás egy prostituált esetében a színházbajáróé: hátra kell dőlni, és az előadás időtartamára száműzni kell a kétkedést. Helytelen dolog ostobán azt bizonygatni, hogy az előadás során egy csapat egy színjátékot ad elő, csak mert az ember kifizette a jegy árát; de az is, ha teljes mértékben elhiszi, amit lát, és így megadja magát egy délibáb varázsának. Példának okáért, a felnőtt férfiak, akik kinevetik az unikornisok létezésének gondolatát, könnyek között bizonygatják egy másik, sokkalta mitikusabb faj létezését. Ez pedig nem más, mint a kizárólag a legtávolabbi kikötőkben, a legegészségtelenebb lebujok legsötétebb mélyén élő prostituált, akinek mellkasában a közmondásos aranyszív dobog. Arról biztosíthatok mindenkit, hogy ha van is a prostituáltaknak aranyból készült testrésze, az nem a szívük. Az, hogy egyesek mégis hisznek ebben, csakis a lelkiismeretes előadó érdeme.