Herzl Tivadar:
napló

1895–1904

A fordítás alapjául szolgáló kötetek:

Theodor Herzls Tagebücher

Jüdischer Verlag, Berlin, 1922

Theodor Herzl Briefe und Tagebücher

Verlag Ullstein GmbH, Berlin, Frankfurt am Main, Wien, Propyläen Verlag, 1983, 1985

Fordította
Mesés Péter és Betlen János

Szerkesztette
Baczoni Dorottya

Lektorálta

Schmidt Mária és Gerő András

Korrektor
Gulyás Orsolya

Borítóterv
Onódi Roland

A borító az Imagno/Getty Images képének felhasználásával készült

MOBI
ElektroPress

© Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Alapítvány, 2022

Felelős kiadó az Alapítvány főigazgatója

A naplóból készült válogatás nyomtatott formában is megjelent az Alapítvány gondozásában

ISBN 978-615-6200-45-7

Bevezetés

„Tudtam, hogy senki nem marad közömbös”[1]

„Azt hiszem, megtaláltam a zsidókérdés megoldását.
Nem »egy megoldását«, hanem »a megoldását«, az egyetlent.”[2]

Herzl Tivadart leggyakrabban Izrael állam megálmodójaként, az annak létrehozásához vezető politikai cionizmus atyjaként jellemzik. A mi nézőpontunkból mindezek mellett a legkevésbé sem elhanyagolható, mégis talán a szélesebb közvéleményben kevéssé tudatosított tény, hogy Herzl Tivadar Pesten született, tizennyolc évig a magyar fővárosban élt, magyarul végezte alsó- és középfokú iskoláit, valamint élete végéig kiválóan beszélte a nyelvet. Mégis, ahány cikket, beszédet vagy tanulmányt olvas az ember Herzlről, annyiféleképpen említik: magyar; magyar származású; Pesten született; osztrák; német; bécsi. Ugyanígy minden alkalommal egy jelentéstartalommal bíró döntés kérdése, hogy Herzl Tivadarként vagy Theodor Herzlként hivatkozunk rá. Nem véletlen, hogy Herzl magyar volta nem dönthető el egykönnyen: saját identitása, ahogy a 19. század végi zsidóság helyzete, az Osztrák–Magyar Monarchia belső világa és az egész századfordulós korszak telis-tele van olyan ellentmondásokkal, amelyek megértéséhez a nemzethez kapcsolódó mai fogalmi és értelmezési kereteink sok esetben nem nyújtanak megfelelő segítséget. Ugyanakkor épp Herzl életútjának és identitásának komplexitása világít rá a legszebben a korszak húsbavágóan éles kérdéseire. Önmagában már az is magyarázatra szorul, hogy egy Pesten születő, asszimiláló, a zsidó vallási és kulturális hagyományokat kevéssé ismerő zsidó család fia, akit fiatalkori szocializációja és legformatívabb évei a multietnikus dualista rendszer magyar fővárosához kapcsoltak, míg felnőttkora egyértelműen Bécshez és a német kultúrkörhöz kötött, miért döntött úgy jól menő újságíróként, hogy mindenki legnagyobb meglepetésére a zsidó nemzeti mozgalom, a politikai cionizmus zászlóvivője lesz. Mindez, ahogy arra a címben szereplő idézet is utal, nemcsak a többségi társadalomból, hanem a zsidók körében is megosztó reakciókat váltott ki. Herzl és mozgalma ugyanis a zsidóság egy részének nem bizonyult „elég” zsidónak, míg a nem zsidó külvilág szemében „túlságosan” is zsidóvá vált azáltal, hogy a zsidók politikai jellegű, nacionalista alapokon álló képviseletére vállalkozott. Az előbb felsorolt, egymásra rakódó identitásrétegek jól jelzik, hogy sem Herzl személye, sem az általa indított politikai mozgalom nem írható le fekete-fehér módon. Mindez azonban nem ad magyarázatot arra, hogy miközben oly precízen szeretjük számontartani hollywoodi sztárok magyar felmenőit, csak hogy ezáltal kicsit magunkénak is érezzük őket és sikereiket, addig Herzl Tivadar esetében ez a fajta érzelmi alapú azonosulás csak elvétve figyelhető meg.[3]

Joggal tehetjük fel a kérdést: mi az oka annak, hogy Herzl mind ez idáig nem került a magyar közgondolkodás fókuszába, ahogy annak megvitatása sem történt meg, hogy szükséges-e, és amennyiben igen, akkor hol érdemes elhelyeznünk őt a magyar nemzeti panteonban. Mindennek természetesen – legalábbis részben – megvannak a maga történeti okai, amelyek döntően a magyar zsidóság fejlődésének sajátos jellegére vezethetők vissza. Ennek eredményeképpen több tényező is gátolta, hogy a cionista mozgalom lábra kapjon eredeti hazájában. Ezt nevezhetjük a magyarországi cionizmus egyik, ha nem a legnagyobb paradoxonának: míg az ideológia és a mozgalom megalapozói között nem kevesen voltak magyarországi zsidók, addig az csak alig és csak lassan tudott itthon gyökeret verni.[4] Beszédes, hogy Herzl legfontosabb politikai programalkotó írását, A zsidó államot csak 1919-ben fordították le magyarra,[5] míg héberül, angolul, franciául, oroszul és románul már rögtön 1896-ban, az eredeti, német nyelvű kiadásának évében megjelent. Sokatmondó az is, hogy a több mint nyolcszázezres magyarországi zsidóságból összesen heten vettek részt az 1897-es bázeli Első Cionista Kongresszuson, de ők sem helyi cionista testületek delegáltjaiként, hanem mintegy magukat képviselve, önkéntesen jelentek meg. Mindkét kiragadott példa arról árulkodik, hogy a Herzl nevével egybeforrt cionizmus annak megszületésétől kezdve komoly ellenérzéseket váltott ki Magyarországon – nemcsak a fennálló hatalom részéről, amelynek politikai érdekeivel ellentétes volt egy zsidó állam megalapításának, valamint ezáltal a zsidók kivándorlásának a támogatása, hanem a zsidóság döntő többségéből is, amely a kontinensen leghevesebben ellenezte az ötletet.[6] Mindez pedig leginkább a magyar zsidók magyar állam iránti, mélyen gyökerező lojalitásából, egyre sikeresebb asszimilációjából és saját öndefiníciójuk függvényéből vezethető le. A zsidóság jelentős része ugyanis az asszimilációs életstratégia híveként a magyar nemzettel azonosította magát, ami egyben kizárta azt, hogy a zsidóságot vallási felekezeten túl önálló nemzetként határozza meg. Két nacionalizmus, a magyar és a zsidó nemzeti érzés ütközése ez, amiből egyértelműen a magyar államhoz való minél szervesebb tartozás vágya került ki győztesen. Mindez a kezdetektől megnehezítette, hogy Herzl és politikai teljesítménye a magyar nemzeti közgondolkodás részévé váljon. A cionizmus egyetlen jelentős, a holokauszt tragédiáját követően megfigyelhető felfutási időszakát hamar megtörte a megszilárduló kommunista diktatúra: minden eszközzel ellehetetlenítette és több évtizedre tabutémává tette azt és vele együtt Herzlt. Mindezekre a későbbiekben részletesebben is kitérünk.

A hidegháború és a kommunista egypártrendszer végét jelentő, 1989–90-es rendszerváltoztatás lehetőséget adott számunkra, hogy végre szabadon gondolkodhassunk és vitatkozhassunk Herzlről, történelmi szerepéről, mozgalmáról, valamint a mindezeken keresztül felvethető kérdésekről. Általa ugyanis nem pusztán egy kivételes történelmi személyiség képe festhető fel, hanem az asztalra kerül az európai és a magyar zsidóság előtt álló végtelen számú korabeli dilemma is. Mindezen élethelyzetek és az azokra adható válaszreakciók átgondolása pedig nem csak szűk értelemben vett, a múltat érintő történészi feladat, hiszen azok napjainkban is relevánsnak tekinthetők. Úgy látjuk azonban, hogy a harminc éve elnyert eséllyel mind ez idáig nem éltünk teljes mértékben. Három évtizeddel a magyarországi rendszerváltoztatást követően is azt tapasztalhatjuk, hogy Herzl neve a szélesebb közvélemény számára kevéssé ismert.

Félreértés ne essék: Herzl személye ma már természetesen nem tabu. Sem élettörténete, sem teljesítménye nincs elhallgatva, számos fontos és figyelemre méltó előrelépés történt vele kapcsolatban az elmúlt évtizedekben. A teljesség igénye nélkül: a Dohány utcai zsinagóga falán emléktábla hirdeti, hogy egykoron ott állt a cionizmus atyjának szülőháza,[7] a zsinagóga előtti térség 1994 óta a Herzl Tivadar park nevet viseli,[8] 2018-ban pedig Kolodko Mihály kárpátaljai szobrász magánakció során miniszobrot helyezett el egy közeli villanyoszlopon, ami Herzlt egy biciklivel ábrázolja.[9] Elgondolkodtató azonban, hogy mindeddig miért nem lett felállítva méltó helyen egy Herzlt ábrázoló, miniszobornál nagyobb méretű emlékmű. A művészeti alkotásoknál tartva: 2004-ben készült róla egy közel egyórás dokumentumfilm Pataki Éva rendezésében,[10] 2014 decemberében pedig bemutatták a Spinoza Ház színpadán a Herzl című színdarabot,[11] amely hét beszélgetést jelenít meg Herzl Tivadar és Max Nordau alakját felidézve. Megfontolásra érdemes lehet fordulatokban gazdag életéről játékfilmet vagy sorozatot forgatni a jövőben. Herzl emlékezetének megőrzéséhez járul hozzá továbbá, hogy a budapesti Izraeli Kulturális Intézetben 2013 decemberében Herzl-központ nyílt.[12] Születésének és halálának évfordulójáról a zsidó vallási szervezetek, a zsidó kulturális intézmények, valamint a Magyarországi Cionista Szövetség időről időre megemlékeznek: Herzl-napot és kerekasztal-beszélgetéseket tartanak, Herzl-zsebkönyvet adnak ki,[13] 2018-ban pedig például szerveztek egy, az életének fontos állomáshelyeit érintő motoros körutazást.[14] Figyelemre méltó emellett, hogy halálának századik évfordulóján a Magyar Posta Herzl-emlékbélyeget adott ki.[15]

A tudományos szférában is történtek jelentős áttörések. A Herzlről szóló első, Patai József által az 1930-as években írt, regényes stílusú, száz illusztrációval ellátott monográfiát[16] nagy hiátus követte. A Herzl-irodalom több évtizedes megszakítottságát Halász Zoltán 1995-ös munkája[17] törte meg, emellett két másik önálló, ismeretterjesztő jellegű kötet jelent meg eddig magyarul: Novák Attila életrajza,[18] valamint az izraeli történész, Shlomo Avineri könyvének magyar nyelvű fordítása.[19] Mindemellett több kisebb tanulmány foglalkozik Herzllel, túlnyomórészt az eredetileg még Patai József által „zsidó művészeti, irodalmi, társadalmi és kritikai havi folyóiratként” 1911-ben indított, majd 1944 márciusában megszűnő és csak 1988-tól újra megjelenő Múlt és Jövő folyóiratban.[20] Mindezek ellenére a nemzetközi szakirodalom bőségének fényében a Herzlről szóló, magyar nyelven elérhető szakirodalom viszonylag szűkösnek mondható. Néhány konferenciát is tartottak a témában, többek között a Magyar Tudományos Akadémián 1997-ben, a bázeli kongresszus századikévfordulóján,[21] 2010-ben Herzl és világa címmel az Országos Rabbiképző – Zsidó Egyetemen[22] vagy 2014-ben a Habsburg Történeti Intézetben Álom az államról címmel.[23]

Mindezeket végigtekintve felemás érzésünk lehet. Az 1989–90 óta eltelt három évtized alatt ugyanis Herzl döntően mint a zsidóság kizárólagos ügye jelent meg. Alakja megőrizte partikularitását, miközben úgy gondoljuk, személye és az általa képviselt politikai mozgalom elemi, sokszor megválaszolhatatlan, ma is mindannyiunk szempontjából jelentőséggel bíró kérdések feltételére kényszerít bennünket nemzetről, vallásról, befogadásról és kirekesztésről, politikai és életstratégiákról vagy éppen a modernitás szerepéről. A politikai cionizmus ugyanis mindezek koncentrátumát jelenti. Ebből kifolyólag közös felelősségünk, hogy Herzl nincs kellőképpen beivódva a társadalom szövetébe, alakját mind ez idáig nem sikerült átültetni a szélesebb magyar köztudatba. Erre irányuló nagyon pozitív törekvés ugyanakkor, hogy a jelenleg érvényben lévő történelemtankönyv külön kitér Herzl szerepére: egész oldalt szentel a zsidó állam létrehozásának, és részletet közöl Herzl A zsidó állam című munkájából.[24]

Ehhez kíván hozzájárulni naplójának magyar nyelvű kiadása is, amivel egyben egy régóta húzódó mulasztást is szeretnénk pótolni. Bejegyzésein keresztül jobban megismerhetjük őt és világát, ahogy mozaikszerűen feltárulnak előttünk a zsidók korszakbeli helyzetéből a cionizmustól eltérő, azzal ideológiai vagy pragmatikus megfontolásokból kifolyólag ellentétes következtetéseket levonó áramlatok is. A szöveg megjelentetésével nem titkolt célunk, hogy Herzl a maga komplexitásával és ellentmondásosságával együtt központi helyet kaphasson közbeszédünkben, egy konstruktív vita indulhasson meg róla és a rajta keresztül felvethető témákról. Többek között arról, hogy mi is az ő relevanciája a magyar nemzet számára.

A következőkben olvasható bevezető tanulmányunk nem egy újabb Herzl-biográfia, sokkal inkább annak megfogalmazására tett kísérlet, hogy a napló teljes szövegének többszöri elolvasása alapján milyen benyomást nyerhetünk Herzlről és koráról.

Herzl naplója

„Ezek a könyvek egyszer bizonyára a zsidók történelmének részei lesznek”[25]

Herzl azon történelmi személyiségek közé tartozik, aki tudatos naplóírásba kezdett annak érdekében, hogy megörökítse tetteit. 1895 és 1904 között mintegy kétezer oldalnyi jegyzete maradt fenn, ami elképesztő gazdag forrásanyagot szolgáltat számunkra Herzlről, a cionizmusról, valamint a századfordulós világról.

A napló Herzl halálát követően először az 1920-as években került kiadásra annak eredeti nyelvén, németül.[26] Azonban nem a teljes szöveget tartalmazta: kimaradt belőle számos pénzügyi és magánéleti vonatkozású rész, ahogy Herzl másokra tett csípős, sokszor bántó megjegyzései is, amelyek adott esetben a kiadás idején még élő személyekre vonatkoztak. A szelektálás másik, talán ennél is fontosabb oka az volt, hogy a Herzl fiát is tagjai között tudó szerkesztőbizottság hősies és idolszerű módon szerette volna feltüntetni Herzlt, amivel néhány bejegyzése nem lett volna összeegyeztethető. Ennek megfelelően évtizedekig ez a kiadás határozta meg a Herzlről kialakított képet.[27] A teljes szöveg először angolul jelent meg 1960-ban.[28] Az eddig hiányzó részeken kívül a kiadás újdonsága, hogy az öt kötetből álló munka utolsó darabja külön tartalmazza a név-, fogalom- és helymagyarázatokat. Német nyelven az 1980-as években jelent meg a napló második kiadása, immár a teljes szöveggel.[29] Ez a verzió – sokszor túlságosan is – gazdagon lábjegyzetelt, szakszerű, kritikai kiadása a szövegnek, ugyanakkor a legkevésbé sem olvasóbarát, rosszul kereshető, gyakorlati szempontból nehezen használható. A napló teljes szövege mindemellett héberül is megjelent 1997-ben.[30] Magyarra több rövidebb-hosszabb részlet került belőle lefordításra, azonban a teljes szöveg kiadása mind ez idáig váratott magára.[31]

A napló legismertebb részleteit a szakirodalomban sokszor idézik, egy-egy mondat szinte szállóigévé vált. Mindazonáltal egyetérthetünk Shlomo Avineri megállapításával, miszerint a teljes szöveget a kutatók közül is kevesen dolgozták fel annak teljes mélységében, terjedelme miatt nem mindenki olvasta végig. Ebből fakadóan leginkább ugyanazon jeleneteket és idézeteket szokták belőle kiemelni,[32] néhol elfeledkezve az adott részlet kontextusáról.

A napló szerkezetileg tizennyolc könyvre tagolódik, amiben egyetlen törést figyelhetünk meg, ugyanis a tizenhetedik könyv a tizenhatodik könyvbe ékelődik, ami így két részből áll. A napló kezdőpontja 1895 pünkösdje, Herzl politikai aktivitásának kezdete, végpontja pedig 1904-es halála. Nyelvezete összességében egyszerű, könnyen érthető, megfogalmazása direkt. Bár Patai József irodalmi alkotásként és Herzl irodalmi fő műveként[33] hivatkozik a naplóra, a szövegből éppen inkább az érezhető, hogy az újságíróként dolgozó és színdarabokat is író Herzl még csak nem is törekedett stilisztikai magasságokra, célja sokkal inkább a folyamatos tudósítás volt, amelynek során a hangsúly az információ rögzítésén, nem pedig a megfogalmazás mikéntjén volt. Herzl a naplót németül írta, ugyanakkor a bejegyzésekben rengeteg angol, francia, jiddis, héber, olasz, magyar, latin, görög és török szó, szófordulat, mondat vagy levél található.

A műfajból és Herzl személyiségéből is fakadóan a szöveg sokszor darabos, néhol nehezen követhető. Túlnyomórészt a korai bejegyzésekre igaz ez, amikorHerzl még maga sem tudta tisztázni célját és saját szerepét. A naplót ekkor leginkább ötletfoszlányok, papírdarabokra odavetett megjegyzések alkotják. Mindez zűrzavaros benyomást kelt, a bejegyzések leginkább lázálomszerűek, amelyekben gyorsan váltakoznak a racionális, józan, a reálpolitikát figyelembe vevő tervek, valamint a földtől teljesen elrugaszkodott, irracionális, utópisztikus és emocionálisan túlfűtött megjegyzések. Mindezt Herzl is érzékelte: „E feljegyzések némelyike nevetségesnek, túlzónak, őrültnek fog tűnni. De ha önkritikát gyakoroltam volna, […] attól a gondolatok szenvedtek volna csorbát. De a gigantikus jobban szolgálja a célt, mint a csorba, mert visszanyesni mindenki könnyebben tud.”[34] Herzl ekkoriban kezdett aktívan foglalkozni a zsidókérdéssel, ebben az időszakban jelent meg benne a tenni akarás vágya: „Egyre erősödött bennem a gondolat, hogy valamit tennem kell a zsidókért.”[35] Mindez egy intenzív kreatív alkotási folyamathoz vezetett,[36] amelynek során Herzlben idővel tisztult csak le saját elképzelése, annak megvalósítási módja, és forrt ki ez alapján egy cselekvési terv.[37] Bejegyzéseit olvasva kezdetben nem tudta, hogy regényt vagy politikai programot ír, hangulatától függően változott erről az álláspontja: „A feljegyzésekben a zsidó állam hol valóságként, hol pedig regénytémaként jelenik meg, mert én magam sem voltam még biztos abban, hogy komoly javaslatként publikálhatom-e.”[38] Néha attól tartott, hogy a zsidó állam létrehozásának szükségességéről szóló elképzelését mindenki csak fantáziálásnak tekintené,[39] máskor azonban gondolatait kifejezetten értelmesnek, sőt lehetségesnek tartotta, amit pont ezért nem utópiaként akart bemutatni.[40] A síkok sokszor egymásba csúsznak, első olvasatra nehezen szétszálazhatók. Ezt Herzl is konstatálta, amikor így írt: „A könyvben talán tipográfiailag elkülönítem egymástól az egymásba olvadó két álomvilágot, méghozzá úgy, hogy ami merő fantázia, azt más betűtípussal nyomtattatom. A műkedvelők így azonnal láthatják, hol és hogyan nő a fű – mások meg majd hallják –, a többiek pedig felismerhetik a szolid járdaköveket.”[41] A regényszerűség motívuma A zsidó állam című, egyértelműen politikai jellegű program 1896-os megjelentetését követően is visszaköszön a napló lapjain, olyannyira, hogy végül testet is öltött Herzl Ősújország című utópiájában. A belső, érzelmi vívódás mellett a dilemmának volt egy nagyon is racionális vonulata: vajon melyik forma szolgálja leghatékonyabban a kitűzött végcélt? Egy pamflet nyilvános megjelentetése ugyanis visszafordíthatatlanul politikai üggyé teszi a kérdést, Herzl kezdeti stratégiájában azonban nem a nyilvánosság bevonása, hanem a gazdasági és politikai hatalommal bíró zsidó nagytőkések zárt szobákban való meggyőzése szerepelt első helyen. Terve közzététele és annak időzítése tehát stratégiai jelentőségű fordulópontot jelentett Herzl taktikájában.

Ezek a korai, kapkodva feljegyzett, cetlikre írt bejegyzések magyarázzák azt a hirtelen időbeli ugrást, amit 1895 májusáról 1896. április 16-ra, majd 1895. június 3-ra érzékelhetünk. Mikor Herzl 1895 májusában elhatározta, hogy naplót fog vezetni, kilenc jegyzetfüzetet vásárolt e célból, amelyek a napló első kilenc könyvét adják. A tizedik könyvtől kezdve kisebb és kevesebb lapos füzeteket használt, ez magyarázza azok rövidebb terjedelmét is. Eredetileg cédulákra írogatott, amiket folyamatosan magával hordozott, később pedig azokat írta át a jegyzetfüzetébe. Ez azonban túl időigényesnek bizonyult, és hamar rá kellett jönnie módszere fenntarthatatlanságára. Ezért 1895. június 23-án elkezdett közvetlenül egy új füzetbe írni, ez a Második könyv. Az azt megelőző hetekben írt jegyzeteket viszont nem másolta be, és csak majdnem egy évvel később, 1896. április 16-án kérte meg édesapját, hogy rögzítse azokat az Első könyvben. Mielőtt ez megtörtént volna, Herzl írt egy magyarázó bejegyzést is 1896. április 16-i keltezéssel, ami így felborítja a kronológiát.[42] A kezdeti, intenzív alkotási láz nyugvópontra jutását követően tudatosan törekedett minél precízebben és letisztultabban dokumentálni gondolatait, találkozóit, levélváltásait.

Változatos a naplóbejegyzések hossza és gyakorisága is: van, hogy egy nap több oldalt is lejegyez, vagy egy napon belül többször is tesz bejegyzéseket, de találkozunk több hónapnyi teljes kihagyással is. A leírt történések részletessége is eltérő: nagyobb jelentőségű eseményekről, például egy-egy politikai vezetővel történt találkozójáról, konstantinápolyi vagy jeruzsálemi útjáról szinte percről percre tudósít. Az elképesztő aprólékosságot és az események szempontjából irreleváns információk tömegét magyarázhatja, hogy az írást egyfajta stresszlevezetőként és/vagy unaloműzésként is használta egy-egy esemény előtti, sokszor idegtépő várakozása során. Egy kis ízelítő: „A vonat nyolc óra negyvenkor indul a Stettiner Bahnhofról. Kipattantam, negyedóra alatt elkészültem, megreggeliztem, és rohantam a pályaudvarra. A kocsisnak dupla pénzt ígértem. Szerencsésen elértem még a vonatot.”[43] Vagy: „Fél tizenkettőkor készen voltunk könnyű ebédünkkel. Szigorú diétán tartottam az urakat, hogy formában legyenek. Tizenkettőre mindannyian felöltöztünk. Bodenheimernek groteszk cilindere volt, és túl tág mandzsettái, állandóan előbukkant a karja. Az utolsó pillanatban kellett neki új mandzsettákat keresni.”[44] Más, egyébként jelentős eseményt, például a számára súlyos konfliktusokkal járó Hatodik Cionista Kongresszust viszont csak nagyon röviden foglalt össze. Utóbbit nyilvánvalóan a sikertelenség és kudarcosság érzése magyarázhatja, más esetben legtöbbször az időhiány, saját maga fáradtsága, „kedvetlensége és enerváltsága”,[45] „űzöttsége”[46] lehetett a tömörség hátterében. Szerepet játszhatott az is, hogy a mozgalom elindításakor jelentősnek számító történések, találkozók, amiket akkor még egyértelműen bejegyzésre érdemesnek gondolt, évekkel később, a mozgalom növekedésével és Herzl státuszának változásával párhuzamosan rutinszerűvé, megszokottá váltak, amelyeket már egyáltalán nem vagy nem ugyanolyan részletességgel jegyzett fel. „Az üres napokon túlságosan matt, a telítetteken pedig túlságosan elfoglalt vagyok ahhoz, hogy írjak ebbe e könyvbe. Így lesz tulajdonképpen egyre szegényesebb, miközben a mozgalom egyre terebélyesedik. Amikor elkezdtem életem regényét feljegyezni, minden árnyékot, ami a lelkemre vetült, és minden fényforrást feljegyeztem. Most minden felszínessé vált. Jobban érzem a felelősségemet is, hogy mit jegyzek fel személyekről, mert ezek a könyvek egyszer bizonyára a zsidók történelmének részei lesznek. Ezért sok mindent nem jegyzek fel. Pedig vannak sokatmondó részletek.”[47]

Herzl nagyon tudatosan foglalkozott naplójával, vagyis ahogy egy újságcikk nyomán ő nevezte, az “új Mayflower naplójával”.[48] Szemrehányást tett magának, ha elhanyagolta annak vezetését, ha hosszú ideig nem volt kedve vagy lehetősége írnia, ha véletlenül elfelejtett egy információt bejegyezni, vagy ha pontatlanul írt le valamit: „A napló hiányos, érzem. A minőségéből hiányzik az a viharosság, amit közvetlenül az események után még érzek, de azután elfelejtem. Az élettelen aspektus szintén hiányzik belőle, márpedig a kétségbeesett hangulat érdekes lenne e feljegyzések kései olvasói számára.”[49] A teljesség kedvéért néha utólag egészített ki korábbi bejegyzéseket: „Legutóbbi bejegyzésem óta sok kis dolog történt, amelyeket valami sajátos íráskábulat okán úgy hagytam megtörténni, hogy nem jegyeztem fel. Most pragmatikusan pótolom ezt, persze a pillanat frissessége már elveszett, amit pedig a későbbi időkre, amikor kinyitom majd ezt a könyvet, meg akartam őrizni.”[50] Nagyon is tisztában volt azzal, hogy a naplót nem kizárólag saját magának írja, említést tett majdani kiadásáról és a szöveg gondozásáról is. A tudatos reflexió a későbbi megjelenésre természetesen felveti a minden napló esetében visszatérő kérdést: a naplóíró mennyiben készít – akár csak tudat alatt – egy konstruált szöveget, amellyel a cél saját szobrának kifaragása, és mennyiben tükrözi a valóságot? Herzl is érzékelte ennek a veszélyét: „Természetesen túlságosan bonyolult ember vagyok ahhoz, hogy naiv naplót írjak, még ha igyekszem is nem pózolni. De mindig látom a jövőt, amint bekukucskál a vállam fölött.”[51] Valószínűsíthetően az eredmény mindig egy olyan mű, amelyben a múlt valósága is tükröződik, ám benne van annak tudatos-öntudatlan eltorzítása is[52] – ami legalább annyira sokatmondó. Mégis úgy véljük, hogy az elképesztő mennyiségből és Herzl személyiségéből fakadóan nem egy koherensen felépített kép bontakozik ki a szemünk előtt. Ezt bizonyítja, hogy a szöveg már említett első gondozói szükségét érezték visszatartani az írás bizonyos részeinek publikálását. Mindez persze nem azt jelenti, hogy a napló önmagában elegendő forrás lenne a „valóság” ábrázolásához.

Felmerülhet a kérdés: ha a Herzlről megjelent életrajzok úgyis összefoglalják a naplóban rögzített eseményeket, akkor mégis miért érdemes elolvasnunk, milyen hozzáadott értékkel bír számunkra a szöveg? Mire ad lehetőséget, és mit tanulhatunk belőle? Ezen kérdések megválaszolásához a naplót a továbbiakban annak három rétegén keresztül fogjuk vizsgálni: először is azt nézzük meg, hogy mit árul el Herzlről mint személyről és belső világáról. Másodszor azt próbáljuk összefoglalni, hogy a napló miként mutatja be a modern politikai cionizmus születését, az azzal kapcsolatos dilemmákat és nehézségeket, valamint annak fogadtatását. Harmadszor pedig azt fejtjük fel, hogy mit tudhatunk meg a napló kulisszáit szolgáltató századfordulós világról, amely a modernizációnak, a technikai haladásnak, a gyarmatosításnak és ezzel párhuzamosan a nemzetállamok virágzásának magával ragadó és ellentmondásokkal teli időszaka. Egy-egy elejtett megjegyzés, mellékmondat feltárja előttünk a korabeli nemzetközi politika összefüggéseit, amelyek megértése úgyszintén elengedhetetlen részét képezi a cionista mozgalom korszakbeli elhelyezésének.

Herzl, a dekonstruált ikon

„Talán a legérdekesebb, amit e könyvekben feljegyzek, hogy miként jön létre a legendám.”[53]

Herzl már életében is megosztó személynek számított, akiben egyesek messiást, a zsidók királyát, mások egyszerű őrültet láttak. Korai halálát követően hívei körében hamar megindult alakjának érinthetetlen idollá emelése. Személye önmagán is túlmutató szimbólummá vált, ami azonban nagymértékben ellehetetlenítette a politikai teljesítményéről szóló vitát, adott esetben annak bírálatát. A róla szóló korai munkák is leginkább ezt a fajta kritikamentes hagiográfiaírást követték. Gondolhatunk itt Alex Bein 1934-es, évtizedekig meghatározó munkájára,[54] magyar szinten pedig Patai József már említett életrajzára.[55] Mindez azt eredményezte, hogy hosszú időn keresztül egy szoborszerű Herzl-kép merevedett meg előttünk, ami Izrael állam 1948-as megalapítását követően magától értetődően csak még jobban erősödött. Herzl alakja az izraeli állami identitásképzés egyik meghatározó elemét képezte és képzi a mai napig. Ennek egyik legszemléletesebb példája, hogy David Ben Gurion 1948. május 14-én a tel-avivi múzeum előcsarnokában Herzl portréja előtt kiáltotta ki Izrael államot.[56] Ugyanígy szimbolikus jelentősége volt Herzl újratemetésének a jeruzsálemi Herzl-hegyen, amely ma az izraeli nemzeti temetőnek is otthont ad.[57] Ha ma Izraelbe látogatunk, a Herzl portréjával ellátott ajándéktárgyak széles választéka kínálja magát.

A történészszakmán belül az 1970–80-as években egyre erőteljesebb lett az igény Herzl újraértékelésére.[58] Az azóta megjelent tengernyi nemzetközi szakirodalom már másképp ítéli meg mind személyét, mind politikai teljesítményét.

A napló betekintést enged egy államalapítóként tisztelt történelmi legenda emberi, valós, mindennapi oldalába. A végtelen bejegyzésfolyam során nem egy steril, egyoldalú, lekerekített Herzl-kép bontakozik ki előttünk, sokkal inkább teljes emberi komplexitásában láthatjuk: feltárulnak előttünk személyiségének ellentmondásai, jellemének gyarlóságai, kedélyének hullámzásai. Képet kapunk küzdelmeiről, látjuk őt esendőnek, önzőnek, bizonytalannak, csalódottnak, bosszúsnak, rosszindulatúnak, türelmetlennek, megszállottnak, ugyanakkor nagyvonalúnak, vizionáriusnak, kitartónak, nagylelkűnek, állhatatosnak, magabiztosnak és elhivatottnak is. Vele vagyunk, amikor első szavait elmondja angolul,[59] ahogy akkor is, amikor másokat kritizál rossz francia- vagy némettudásukért.[60] Végigkövetjük, miként izgul külső megjelenése miatt, és ahogy rácsodálkozik egy arisztokrata palotájára, asszisztálunk a sokszor pitiáner harcokkal zsúfolt hétköznapjaihoz. Mindent kizárólag az ő szűrőjén keresztül érzékelünk. Árulkodó az is, ahogy a napló vezetésének kilenc éve alatt változik énképe, saját szerepfelfogása és a külvilág visszajelzéseihez való viszonya. Nem túlzás azt állítani, hogy bepillantást nyerünk egy ember pszichéjébe. Éppen ebből fakadóan a napló mindennemű politikai olvasat nélkül is lebilincselő, hiszen „főszereplőjének” személyiségfejlődését és legkevésbé sem mindennapi életútját végigkövetni már önmagában is érdekes olvasmány.

A napló Shlomo Avineri kifejezésével élve fejlődésregényként is olvasható,[61] mivel írásának szűk évtizednyi ideje alatt nemcsak a cionista mozgalom születik meg, hanem Herzl maga is elmondhatatlanul sokat tanul, fejlődik és érik, mondhatni, egy más emberré válik. A „történet” elején egy, a saját bécsi, asszimilált, liberális közegében sikeres újságírót látunk, aki egyelőre saját céljaiban is bizonytalanul, de elindul egy új, számára addig ismeretlen világba: zsidó politikus lesz. Kapkodó, sokszor naiv és politikai értelemben véve amatőr. Visszatekintve félénk, kezdő újságírónak titulálta saját magát.[62] Néhány éven belül átgondoltabbá, taktikusabbá, tapasztaltabbá, realistábbá, pragmatikusabbá és bölcsebbé vált. Politikai vezetővé, gyakorlati és szimbolikus értelemben vett igazi vezéralakká érett. Mindezt pedig csak saját magának, a mindent felülíró akaraterejének köszönhette. Saját transzformációját ő maga is észlelte: „Az évek múlásával természetesen a gondolataim is változtak, a belátás tudatossá fejlődött bennem. Hiszen a tükörből is egy másik férfi tekint vissza rám, mint régebben. De a személy a különböző vonások ellenére mégis ugyanaz. Az idősödés jelein az érettségemet fedezem fel.”[63] A személyiségében és saját szerepfelfogásában bekövetkező változást szemlélteti az alábbi kiragadott, mégis oly jellemző példa. Bár Herzl egyik, ha nem a legnagyobb érdeme, hogy fellépésével és jó szociális érzékével magára és ezáltal mozgalmára tudta irányítani a nyilvánosság figyelmét, különös módon eleinte saját maga bevallása szerint is zavarban volt, ha fontos, ismert vagy gazdag emberekkel kellett beszélnie. Lenyűgözte a korszak egyik leggazdagabb zsidó üzletemberének, Hirsch bárónak a palotája, a badeni nagyherceg kastélya vagy az angol parlament. Minden igyekezetével próbált a lehető leginkább beleilleni a számára újszerű közegekbe, mindent megtett, hogy az utolsó részletig megfeleljen a megszokott világától eltérő miliőnek. Öltözködésének és megjelenésének ilyen esetekben (is) különös jelentőséget tulajdonított. Úgy vélte, hogy „minél magasabbra emelkedik az ember, annál fontosabbak lesznek a külsőségek. Minden szimbolikus jelentést nyer”.[64] Egy szintén erről árulkodó epizód: „Pünkösdvasárnap diszkrét eleganciával öltözködtem. Előző nap szándékosan addig hordtam egy pár új kesztyűt, amíg kissé megpuhult, így még újnak nézett ki, de mégsem olyannak, amit éppen akkor vásároltam. A gazdag embereknek nem szabad túlságosan is nagy tiszteletet adni.”[65] Zavarán tudatosan próbált felülkerekedni, néha előre szuggerálta magát, hogy hogyan beszéljen, mit mondjon. Kezdetben volt olyan találkozó, amire huszonkét oldalas jegyzetet készített magának. Olyan is előfordult, hogy kívülről megtanulta mondanivalóját annak érdekében, hogy ne kezdjen dadogni,[66] a török szultánnal folytatandó beszélgetését például előre elképzelte és eljátszotta az ülőkádban, a tükörrel szemben.[67] Egyébként is jellemző volt rá, hogy elképesztő képzelőerővel, minden részletre kiterjedően tudott jövőbeli helyzetekről fantáziálni.[68] Meg volt győződve arról, hogy idővel fejlődni fog hasonló szituációkban: „Beszéd közben még össze lehet zavarni engem. Még nem olyan magabiztos a fellépésem, de ez javulni fog, mert szükséges, ha valaki le akarja küzdeni az ellenállást, föl akarja rázni a közömbösöket, talpra akarja állítani a szenvedőket, fel akar lelkesíteni egy gyáva és elnyűtt népet, a világ uraival akar tárgyalni.”[69] És valóban, hamar egyre természetesebbnek találta, hogy fontos politikai pozíciót betöltő emberek társaságát élvezi. Büszkén írta le, mikor Badeni osztrák miniszterelnök többször is meggyújtotta folyton elalvó szivarját, és szinte magától értetődőnek kezelte, hogy az osztrák miniszterelnökök vagy a badeni nagyherceg gyakori látogatójává vált: „Hozzá lehet szokni az audienciákhoz. A ridegen udvarias adjutáns, akinek a barátságossága rejtett barátságtalanság, az őrök a kapuban és az ajtóban, a fontos lakájok, az audiencia pillanatát díszben öltözötten váró tisztek, a szintén kiöltözött polgári iskolai tanárok a várószobában már nem imponáltak nekem.”[70] Vagy: „Csodálatos, mennyire meg lehet szokni a miniszterelnököket. Tegnap elfelejtettem bejegyezni, hogy megint jártam Koerbernél.”[71]

Új jelenség volt számára, hogy szép lassan elkezdték megismerni az emberek, sutyorogtak a háta mögött,[72] bizonyos körökben pedig, mint arról később szó lesz, elképesztő népszerűségre tett szert. Egy kerti partin például úgy érezte, kifejezetten királyi tiszteletadásban részesítették, elmesélése szerint csodálva bámulták, ahogy ivott egy csésze teát.[73] Saját hozzáállásának változását mutatja az is, ahogy reagál arra, mikor a belga követ 1902-ben nem tudta, hogy ki ő: „Ma valószínűleg a Föld ötszáz legismertebb embere között vagyok. Ce qui n’empêche pas, hogy a belga követ számára inconnu vagyok.”[74]

Fellépése mellett realitásérzéke is sokat fejlődött. Kezdetben, programja meghatározásának kiforratlan szakaszában sokszor megsértődött, rosszul mérte fel a helyzeteket, agresszívan és nem összefüggően fejtette ki ötleteit, gyakran elvétette az alkalomhoz és az adott társadalmi viszonyrendszerhez illő hangnemet, mindez pedig legnagyobb csodálkozására sorozatos elutasításhoz vezetett. A Rothschild családnak például egy mintegy hetvenoldalas levelet fogalmazott meg.

A napló elején kiérezhető alkotási láz hevében nemegyszer egy őrült benyomását kelti. Ekkor saját magán kívül még senki nem hitt benne és tervében, ugyanakkor ő maga is érezte lelki labilitását. Bismarcknak írt levele kapcsán arról spekulált, hogy súlyos vagy enyhe őrültnek fogja-e tartani az egykori német kancellár. „De mit tudnék előadni a zsidóügyről? Nagyon nehéz kimondanom a szót. Ugyanis ha kimondom, minden egyes értelmes ember első reakciója szükségszerűen az, hogy a megfigyelőszobába küldjön engem – a kormányozható léggömb feltalálóinak osztályára.”[75] Különböző matematikai szorzások végrehajtásával próbálta bizonyítani környezetének, hogy elméje ép. Hite és kitartása azonban minden negatív külső visszajelzés és belső bizonytalanság ellenére mindvégig megmaradt. Talán éppen ebben ragadható meg igazán Herzl titka. Amikor mindenkinek idegenként, futóbolondként hatott, ő belső erejénél vezérelve kitartott a mások által fantáziának[76] nevezett terve mellett. Emberfeletti elhivatottságát jól mutatják a következő idézetek is: „Tudom, ez őrülten hangzik, az első időkben még gyakran fognak engem őrültnek nevezni, mindaddig, amíg mindannak igazságát, amit mondok, megdöbbenve fel nem ismerik. Megtaláltam a megoldást, de az már nem az enyém. Az egész világé.”[77] Vagy: „Jön majd mindenki, akik engem őrültnek nyilvánítottak. De mi lenne, ha hagytam volna, hogy ilyen emberek visszatartsanak? A világ egy eszmével, a zsidóság ezzel a nagy mozgalommal lenne szegényebb. Mily nagy is tulajdonképpen azoknak az embereknek a felelőssége, akik vissza akartak tartani engem, és mily csekély az ezért kapott büntetés. Egy pillanatig szégyelli magát, majd azt mondja: Igaza van!”[78] Ő maga gondolatainak feltörését a szülést követő gyermekágyi lázhoz hasonlította, amelyet követően a vérzés elállt, az anyaméh visszatért eredeti helyére, a veszély pedig megszűnt.[79] És valóban ez történt. A felfokozott alkotói állapot lecsengését követően a megszállottságot kitartás, pragmatizmus és lenyűgöző adaptációs képesség váltotta fel. Politikai tevékenysége folyamatos egyensúlyozást igényelt: vajon meddig lehet elmenni a kompromisszumokban, mennyi adható fel eredeti elképzeléseiből a megvalósíthatóság érdekében? Lehet-e valaki a tiszta eszme embere, aki ugyanakkor uralkodókkal alkudozik a legpragmatikusabb ügyekben?[80] Immár képes volt kivárni és türelmesebbnek lenni, valamint – ahogy azt ő is megjegyzi – az évek során megtanult uralkodni első reakcióin.[81] Mozgalmának egyszerre vált szimbolikus értelemben vett és tényleges politikai, gazdasági és diplomáciai vezetőjévé.

„Rendíthetetlen vagyok, ezért illet engem a vezérszerep.”[82]

A naplóbejegyzéseket olvasgatva mindannyian kialakíthatjuk saját képünket Herzlről, mégis érdemes összefoglalnunk a leghangsúlyosabban kidomborodó személyiségjegyeit, mivel azok a politikai cionizmus eredményeinek megértése szempontjából is kulcsfontosságúak.

Soraiból egyértelműen kiérezhető az átlagember által szinte felfoghatatlan kitartás, végtelen elszántság, maximális odaadás és rendíthetetlen hit, amivel megpróbálja elérni céljait és érvényesíteni akaratát. Mindez bátorsággal, olykor vakmerőséggel, sőt pofátlansággal, nagyképűséggel, lerázhatatlansággal, egocentrikussággal is társul, ugyanakkor a napló nincs híján vissza-visszatérő gyengébb pillanatainak se, amelyek során Herzl rendre megkérdőjelezi saját képességeit, valamint mozgalma létjogosultságát és jövőjét. Hajthatatlansága, eltökéltsége és elhivatottsága azonban minden elbizonytalanodást, kudarcot, visszautasítást, pofont és csalódást felülírt, még ha ezekben nemritkán volt is része. Saját maga is ebben láthatta vezető szerepének kulcsát: „Látjátok, ezért vagyok én a vezető. Én mindig összeszedem magam. Nem vagyok nálatok se okosabb, se jobb. De rendíthetetlen vagyok, ezért illet engem a vezérszerep. A nehezebb pillanatokban, amilyen a mostani is, nem veszítem el a bátorságom, ellenkezőleg, készen állok a még nagyobb áldozatra.”[83]

Úgy véljük, kitartása mellett a már említett adaptációs képessége tette kiemelkedővé: kudarcai nem leállásra vagy feladásra, hanem korrekcióra és azt követően újabb próbálkozásra késztették. Rendkívül gyorsan tanult és látta meg a kínálkozó lehetőségeket. Képes volt átértékelni véleményét, azt a körülmények és az erőviszonyok alakulásának függvényében megváltoztatni. A folyamatos mozgásban lévő nemzetközi térben a majdnem lehetetlen helyzetekben is újabb és újabb megoldási javaslatokkal állt elő. A múlt tapasztalataiból történő tanulás, a végtelen számú kudarc és megaláztatás alapján levont következtetések elegyéből alakult ki politikai stratégiája. Mindez elképesztő energiáról, erőfeszítésről, fanatikusságról és ehhez társuló nyughatatlanságról tanúskodik.

Biztos volt sikerében, a zsidó állam megteremtésében, aminek bekövetkeztét volt, hogy harminc évvel későbbre vizionálta,[84] máskor úgy vélte, hogy már csak halálát követően fog megvalósulni.[85] Legtöbbet idézett mondata többek között szintén erről a belső meggyőződésről árulkodik: „Bázelben megalapítottam a zsidó államot. Ha ma ezt hangosan mondanám, akkor általános kacagás lenne a válasz. Talán öt év múlva, de legkésőbb ötven év múlva mindenki belátja majd.”[86]

Herzl a kezdetektől egyértelműen vezérként tételezte magát, sőt vágyott is erre a szerepre: „Ma egyedülálló, magányos ember. Holnap talán százezrek szellemi vezére. Mindenesetre egy hatalmas eszme kiötlője és hirdetője.”[87] Úgy gondolta, az emberiség legnagyobb jótevői között fogják emlegetni.[88] Már az első időkben az egész zsidó nép képviselőjeként lépett fel, miközben megjelenésekor a cionizmus még nem képviselt jelentős tömegeket, a valóságban ekkor még sokkal inkább volt egy fiktív nemzet reprezentánsának nevezhető.[89] Vezértudatának forrása kiválasztottságérzésében és hivatástudatában keresendő. „Azt hiszem, a vezérként gyakorolt hatásomat arra lehet visszavezetni, hogy én, akinek emberként és íróként annyi hibája van és volt, annyi hibát és butaságot követtem el, a cionista ügyben mindig tiszta és önzetlen maradtam.”[90]

Ahogy naplóírására, úgy saját maga jelentőségére, történelmi szerepére is folyamatosan reflektált: „Talán lesz majd egy igazságos történetíró, aki azért mégiscsak lát majd valamit abban, hogy egy eszköztelen újságíró a zsidó nép legsúlyosabb megalázásának közepette, a legundorítóbb antiszemitizmus idején egy rongyból zászlót, egy csürhéből pedig népet csinált, ami kiegyenesedve gyűlt a zászló köré.”[91] Magát a szellem zsoldosvezérének[92] titulálta, akinek legnagyobb érdeme, hogy presztízst jelent a mozgalomnak.[93] Elképzelése szerint a vezér nem könnyezhet, hanem kemény tekintetűnek kell lennie,[94] akit nem lehet sem dicsérni, sem szidni.[95] A saját maga elé felállított szabályok ellenére néha azért rajta is eluralkodott a szentimentalizmus: Párizsban járva mindig ugyanabban a szállodában lakott, ahol A zsidó államot írta,[96] az Első Cionista Kongresszuson történt elérzékenyüléséről pedig a következőképp számolt be: „Mily sokan hatódtak meg tegnap – én teljesen nyugodt voltam, ahogyan ennek előre látott eseményeknél lennie kell. Csak akkor érzékenyültem el, amikor az elnökké való kikiáltásomkor felmentem az emelvényre, és a beérkezett levelek között megtaláltam az én Hansom első levelét. […] Kongresszusi üdvözlőlapot írtam a szüleimnek, a feleségemnek és mindegyik gyermekemnek, Paulinénak, Trudénak és Hansnak. Talán ez az első gyerekes dolog, amit a mozgalom kétéves történetében tettem.”[97] Emellett figyelmeztette magát önmaga túlbecsülésének, a nagyképűség és a bolondozások veszélyeire.[98] Idővel egyre több ez ellen ható inger érte, hiszen látta, hogy személye mekkora varázserővel bír hívei körében: „Láttam és hallottam, miként születik meg a legendám. A nép szentimentális; a tömegek nem látnak tisztán. Azt hiszem, már most nincs tiszta képük rólam.”[99] A vezéri szerep teljes átéléséről árulkodik, hogy az élete végén tett egyiptomi útján többször is kitért arra, melyik ülőhely illeti meg őt,[100] egy alkalommal pedig hibaként rótta fel egy munkatársának, hogy leült a neki kijáró székre.[101] Ez is azt mutatja, hogy az idő előrehaladtával és mozgalmának növekvő népszerűségével párhuzamosan egyre jobban tudatosodott benne saját – vélt vagy valós – jelentősége. Olyannyira, hogy egy idő után félelmet ébresztett benne, hogy merénylet áldozata lehet, ami, tegyük hozzá, a korszakban valóban nem volt ritkaságszámba menő jelenség. Néha egyértelműen túlpozicionálta magát, és enyhe szerepzavarba került. Ennek talán legbeszédesebb példája, hogy úgy vélte, Angliának fontos, ha gyarmatügyi államtitkára, Chamberlain találkozik vele, mielőtt Herzl a szultán udvarába menne, nem pedig fordítva, mert ő az, aki közben tud majd járni az angolok érdekében: „Mondja meg neki, hogy mindenesetre fontos lehet Angliának, ha találkozik velem az elutazásom előtt, mert én persona gratissima vagyok, mindent, amit csak akarok, szóba hozhatok, így angol érdekeket is.”[102]

Vezéri szerepéhez jelentősen hozzájárult kétségkívül karizmatikus személyisége. Mágikus vonzerővel bírt, olyan energia áradt belőle, amivel képes volt fanatizálni közönségét. A vele találkozók nem tudtak közömbösek maradni iránta. Akár negatív, akár pozitív értelemben, de valahogy viszonyulniuk kellett hozzá. Legendájához hozzájárult külseje is: elegáns termete, fekete haja és szakálla, férfiúi sármja. Kortársai gyönyörű férfinak írták le, Patai József bozontos büszke beduin sejkhez hasonlította,[103] sokan asszír fejedelmet, keleti herceget láttak benne, ahogy Kossuth Lajos-i jegyeket is felfedezhetünk rajta. Mint említettük, a napló arról tanúskodik, hogy nagy gondot fordított megjelenésére és öltözködésére, aminek egyben politikai, státuszbeli és szimbolikus jelentőséget is tulajdonított.

Érdemes megfigyelnünk, hogy Herzl milyen történelmi analógiákat használt saját magára és mozgalmára. Többször előfordult, hogy az ellene felszólaló, belső ellenzékét képező cionista társait Kolumbusz Kristóf lázadó matrózaihoz hasonlította, ezáltal párhuzamba állítva az amerikai kontinens felfedezésének jelentőségét a cionizmussal, önmagát pedig Kolumbusszal. A másik visszatérő párhuzam egy régi sváb legendán alapuló német balladára utalás, amelyben egy lovas, anélkül, hogy tudná, keresztülhajt a befagyott Boden-tavon, majd amikor biztonságban eléri a túlpartot, és megtudja, milyen veszélyben volt, meghal. Mások Mózeshez és Krisztushoz mérték jelentőségét, bírálói pedig előszeretettel hasonlították egy 17. századi zsidó álmessiáshoz.

A fent leírtak azonban nem jelentik azt, hogy Herzl sose kétkedett volna saját magában és tehetségében. Megannyi őrlődés és dilemma jelenik meg a napló sorai között, rendszeresen elemzi utólag, hogy mit kellett volna máshogy csinálnia, felemlegeti korábbi, az olvasó számára jelentéktelennek tűnő hibáit: egy rossz hangnemben megírt levelet, vagy éppen hogy rossz helyen várta Jeruzsálemben a német császárt.[104] Mindemellett visszatérő és hangsúlyos elem Herzl folyamatos küzdelme nemcsak a külvilág által mutatott meg nem értéssel, hanem a mozgalmon belülről jövő kritikákkal. „Csak akkor fogják méltányolni, amit tettem, amikor más lesz a vezető. Határozott voltam a legrosszabb napokon, nyugodt a legjobbakon.”[105] Bajlódott saját környezetével, munkatársaival, segítőivel. Üdítő kivételt képeztek ez alól szülei, különösképpen édesapja, aki fia lelki támogatása mellett nem kevés pénzzel is hozzájárult a mozgalomhoz. A maradéktalan lojalitást mások részéről csak ritkán tapasztalta meg. Ismerőseinek hozzá fűződő viszonya gyakran számára megmagyarázhatatlan módon változott meg, folyamatos csalódásokban volt része. Az idő előrehaladtával egyre bizalmatlanabbá és gyanakvóbbá vált. Ezért is érezte magát többnyire egyedül a harcában, időről időre úgy érzékelte, hogy senki nem támogatja, mindent egyedül kell csinálnia:[106] „Nekem kell a szerszámokat megcsinálnom, hogy kivághassam a fát. A politika kőkorszaka!”[107] Úgy látta, sokan kihasználják, nem fektetnek elegendő energiát a mozgalomba, nem tudják felvenni a tempóját, nem érzik át megszállottságát, vagy egyszerűen csak nem elég tehetségesek. Harcolt a féltékenységgel, a belső fúrásokkal és az egyéni érdekütközésekkel. Éppen ezek az élethelyzetek ragadtatták éles, a zsidókkal szemben (ön)kritikus, paradox módon néhol egyértelműen antiszemita megjegyzésekre, miközben az egész tevékenysége arra irányult, hogy önbizalmat adjon a zsidóknak, és tettekre sarkallja őket: „A zsidókért szeretnék még valamit tenni – a zsidókkal nem.[108] Kritizálja őket öngúnyuk,[109] politikai enerváltságuk,[110] irigységük miatt. „Tény, amit mindenki elől elhallgatok, hogy csak egy élősködőkből álló seregem van. Kölyköket, koldusokat és zughírlapírókat vezetek. Némelyikük csak kihasznál. Mások irigyek vagy hűtlenek. Megint mások elhagynak, amint valami karrier lehetősége felvillan előttük. Csak kevesen lelkesednek önzetlenül. Mégis elég lenne ez a sereg, ha siker mutatkozna. Hamarosan derék, reguláris hadsereg válna belőle.”[111] Ilyen pillanatnyi elkeseredettséget tükröz ironikus megjegyzése sírfeliratának szövegéről: „Túl jó véleménye volt a zsidókról.”[112]

Herzl hiába próbált türelmesebbé válni, az egész naplóból erőteljes nyugtalanság és viharosság árad. Az azonnali történéseket és cselekvéseket sürgette, mintha folyamatos időkényszer nehezedett volna rá: „Mindennek azonnal kell történnie! Ez a programom egyik pontja.”[113] Vagy: „Szavakon nem vitatkozom. Erre nincs időm.”[114] Mindez részben magyarázható messianisztikus politikai stílusával,[115] ahogy fizikai állapotának romlásával és saját korai halálának előérzetével is. Már 1901-ben, három évvel halála előtt így elmélkedett: „Érzem, számomra közelít az ősz. Attól félek, nem hagyok nagy művet magam után a világra, és nem hagyok hátra vagyont sem a gyermekeimnek.”[116] Betegsége, testének szó szerinti felemésztése kiszüremlik a bejegyzésekből. Idő előtti halála is hozzájárult mitikus alakjához, abban sokan messianisztikus sorsot láttak, úgy vélték, fizikai egészségét a cionizmus oltárán áldozta fel. „Ha arra gondolok, mennyire egyszerű és magától értetődő lesz majd az emberek számára az egész dolog, ha már túl leszünk rajta, és hogy milyen ostoba ellenállások miatt kell most annyit küzdenem, hogy belebetegszem, felemésztem magam…”[117] Először 1896-ban számolt be légszomjról és szívdobogásról, majd szívritmuszavarról, agyi anémiás rohamokról. Panaszai folyamatosan visszatértek és erősödtek. A mozgalom kiépülésével, az utazások sűrűsödésével egyre többször számolt be fáradtságról, szorongásról, gyengeségről, enerváltságról. Egy elejtett megjegyzéséből érzékelhetjük azt is, mennyire intenzívnek élte meg azt a pár évet, amit a cionizmus vezetőjeként töltött: „Pünkösdkor lesz hat éve – nem, hatvan éve –, hogy a cionista mozgalomba belekezdtem.”[118]

„Azt hiszem, számomra az élet véget ért, de elkezdődött a világtörténelem.”[119]

Herzl politikai aktivitása fenekestül felforgatta addig megszokott életét. „Zsidó államférfiként”[120] új szerepkörbe lépett, amit össze kellett egyeztetnie írói és újságírói tevékenységével is. Anyagi helyzete ugyanis nem engedte meg, hogy „főállásban” politizáljon. El kellett tartania családját, ahogy a mozgalom finanszírozása is jelentős anyagi áldozatot követelt tőle. A Damoklész kardjaként felette lebegő egzisztenciális kérdés magától értetődő módon kiszolgáltatottságérzést keltett benne. Nem véletlenül mondta, hogy a mozgalom nemcsak öreggé és fáradttá, hanem szegénnyé is tette.[121]

Herzl fiatalkori vágya az volt, hogy elismert író legyen, darabjai azonban csak közepes vagy szerény sikereket arattak. Ráadásul egyre inkább úgy érezte, hogy egy idő után politikai szerepvállalása nehezítette meg darabjai bemutatását,[122] azok valós színvonalának megítélését, olyannyira, hogy az I love you című könnyed darabja végén elhangzó pfujolást nem a mű minőségének, hanem a cionizmus bírálatának tudta be.[123] Mégis újabb és újabb szerzeményeket írt. A folyamatos próbálkozásban ugyan szerepet játszhattak a már említett anyagi okok, de minden bizonnyal sosem adta fel eredeti célját: valódi boldogságot az írói sikerek jelentettek volna neki. Erről tanúskodik egy viszonylag késői bejegyzése is: „Néha előfordul, hogy egy értékes ember több területen is tevékenykedik. Akkor bizonyosan nem ott ismerik el, ahol tevékenységének a súlypontja rejlik. […] Íróként, nevezetesen drámaíróként semmit nem számítok, a semminél is kevesebbet. Csupán egy jó újságírónak tartanak. Pedig érzem, tudom, hogy nagy formátumú író vagyok vagy voltam, aki csak azért nem bontakozott ki teljesen, mert gyűlölték és elbátortalanították.”[124]

Életének másik meghatározó, a naplóban szappanopera-szerűen végigvonuló síkja a munkahelyéhez, a Neue Freie Presse című laphoz fűződő, mindvégig ambivalens viszonya. Herzl 1891 és 1895 között a lap párizsi tudósítójaként tevékenykedett, majd Bécsbe visszatérve tárcarovatának sikeres és népszerű vezetője lett. Az állás nagy presztízzsel járt, hiszen az 1864-ben alapított újság az Osztrák–Magyar Monarchia vezető polgári-liberális napilapja volt, ezáltal meghatározó véleményformáló erővel bírt. A Neue Freie Pressénél betöltött tisztsége éppen ezért hitelesítette Herzlt, tekintélyt és státuszt kölcsönzött neki, még akkor is, ha az a politika világában néha keveset ért is. Mindazonáltal folyamatos tehernek élte meg az alkalmazotti létet, kiszolgáltatott és függő helyzetét, kifogásolta nem kielégítő fizetését. Úgy érezte, nem a maga ura, a cionizmus érdekében tett utazásaihoz szükséges szabadságkérelmeit egyenesen megalázónak tartotta. Magát kifutófiúhoz,[125] bohóchoz és szolgához[126] hasonlította, akinek rabszolgatartói[127] és parancsolói[128] vannak, lehetséges távozását pedig felszabadulásként[129] írta le. A konfliktust fokozta, hogy az újság nem támogatta a cionizmus ügyét, még híreket sem közölt róla. A tulajdonosok ugyanis úgy vélték, hogy annak nyilvános propagálása negatívan befolyásolná a lap megítélését, asszimilált zsidókként pedig személy szerint sem osztották Herzl stratégiáját. Mindez egyébként jól leképezi a cionizmus népszerűtlenségét Bécsben. Herzlt a munkahelyével kapcsolatos, egyre tornyosodó problémahalmaz végtelenül nyomasztotta, érzelmileg és fizikailag is megviselte. Néha rettegett, hogy kirúgják, máskor ő akart felmondani, esetleg megvásárolni a lapot, vagy egy konkurens újságot létrehozni. A haláláig elhúzódó, sok drámai fordulatot tartalmazó érzelmi hullámvasút ellenére kenyértörésig soha nem jutottak, a mélyben kölcsönös ragaszkodás volt megfigyelhető a lap vezetése és Herzl között.

A napló nem mellesleg a Herzlt érő kulturális impulzusokról is árulkodik. Néhány irodalmi munka említésétől eltekintve egyértelműen Richard Wagner operáinak hatása tűnik a legmeghatározóbbnak Herzl életében. Többször is beszámolt Tannhäuser című darabjának előadásairól, sőt cikket is írt róla a Neue Freie Pressébe. Állítása szerint A zsidó állam című munkájának írása közben ezt hallgatva pihent,[130] ahogy az 1898-as Második Cionista Kongresszust is erre nyitották meg. Valódi rajongást érzett Wagner zenéje iránt, ami annak fényében talán meglepő lehet, hogy a zsidóellenes esszét is megjelentető zeneszerzőt később a náci ideológia is felhasználta saját céljaira. Felvetődik a kérdés, hogy mégis miért szolgáltak Wagner művei inspirációként a cionizmushoz. Leginkább talán ugyanazért, amiért a nemzetiszocialisták is visszanyúltak hozzá: kohéziós erőt tudott képezni a nacionalizmus felerősítéséhez, megtalálható volt benne egy új, a tömegekre támaszkodó társadalmi rend felépítésének forrása.[131]

Herzl, a politikai cionizmus úttörője

„Nagyon tehetséges népnek kellett lennünk,
ha kétezer éven át ütöttek-vertek minket, de agyoncsapni mégsem tudtak.”[132]

Kivételesen ritka, hogy egy politikai mozgalom történelmi távlatból nézve olyan rövid idő alatt képes megvalósítani célkitűzését, mint ahogy azt a cionizmus tette. Amennyiben Herzl 1896-ban kiadott, A zsidó állam című munkáját tekintjük a politikai cionizmus szimbolikus kezdőpontjának, úgy nem sokkal több mint ötven év kellett ahhoz, hogy 1948-ban megalakuljon Izrael állam, beteljesítve ezzel a cionisták legfontosabb követelését. Napjainkból nézve óhatatlanul is sikertörténetként tekintünk a mozgalomra, aminek fényében különösképpen érdekes végigkövetni a naplóban sorakozó megannyi kudarcot, visszautasítást és ellenállást, amely annak kezdeti útját szegélyezte. A megvalósulás ugyanis közelről sem volt zökkenőmentes.[133]

Herzl az ötletét átültette a gyakorlati cselekvés szintjére, lefordította azt a reálpolitika nyelvére, majd állhatatos munkával néhány év alatt világszinten is komolyan veendő tényezővé tette. Egy új, egyre inkább reálisnak ható alternatívát mutatott fel a zsidóság számára, a kezdeti „őrült ötletet” pedig idővel figyelmesen kezdték hallgatni a nagyhatalmak vezetői is. Beszélt a német császárral, a török szultánnal, az olasz királlyal, a pápával, a Német Birodalom, az Osztrák–Magyar Monarchia, Olaszország, Nagy-Britannia és Oroszország megannyi vezető politikusával, miniszterelnökökkel, miniszterekkel, államtitkárokkal. Egy, a zsidókat érintő, korábban marginális kérdésből a nagyhatalmak saját önérdekét figyelembe véve is megfontolandó, mindazonáltal ekkor még csak alig, óvatosan támogatandó nemzetközi ügy kezdett kibontakozni. Mindezt úgy, hogy Herzl nem egy jól működő, bejáratott mozgalom élére állt, hogy annak karizmatikus és energikus „arca” legyen, hanem mindent a nulláról rakott össze. Megalkotta az ideológiát, lefektette a szervezeti és pénzügyi kereteket, tömegmozgalmat kreált, és ezzel párhuzamosan beindította a cionista diplomácia motorjait. Mindez nem azt jelenti, hogy ne lettek volna előzményei Herzl mozgalmának. Ahogy látni fogjuk, mind ideológiai, mind szervezeti szinten jóval korábban megkezdődött az építkezés. Azonban Herzl egyrészt nem volt tisztában mindezen már létező alapokkal, másrészt nem is feleltek meg saját céljainak. Ő egy modern, nacionalista, európai értelemben vett politikai tömegmozgalmat akart létrehozni.

Herzl életének utolsó évtizedét a Palesztina területén létrehozandó zsidó állam elismeréséért folytatandó harcnak szentelte, neve egybeforrt a cionizmussal. Családi hátterét és társadalmi státuszát tekintve azonban legkevésbé sem volt magától értetődő küldetéstudata. Mégis miért vállal magára egy ilyen missziót egy sikeres, asszimilált közegből jövő, a zsidó vallási hagyományt nem különösebben tartó, bécsi liberális körökben mozgó újságíró úgy, hogy korábban nem mutatott nagyobb érdeklődést a zsidók sorsa iránt? Ahogy a naplóból is világosan kiderül, nem ismerte a zsidó hagyományok és kulturális referenciák jelentős részét, ahogy a kelet-európai zsidó felvilágosodás mozgalmát, a Haskalát sem, nem olvasta a korábbi cionista műveket, és nem hallott az Oroszországból induló, a Palesztina területére kivándorlást támogató Hovevei Cion szervezetről sem. Nem véletlenül: Herzl életútja ugyanis 1895-ig, a napló írásának kezdetéig egy, az Osztrák–Magyar Monarchiában tipikusnak nevezhető attitűd, az asszimiláns zsidó identitásstratégia kitűnő példáját adja.

A 19. század végére néhány évtized alatt a korábban főként vidéken, falvakban élő zsidóság az európai nagyvárosok lakosságának meghatározó és nagy csoportjává vált. A 19. század közepe és az első világháború között eltelt hatvan év alatt a zsidóság létszáma több mint kétszeresére, 1 millióról 2,246 millióra nőtt az Osztrák–Magyar Monarchiában.[134] Mindez azt jelentette, hogy az Orosz Birodalomban élő 6 millió zsidó után a Monarchia rendelkezett a második legnagyobb zsidó lakossággal Európán belül.[135] És ahogy általánosan, úgy Ausztriára is igaz: míg 1815-ben az európai zsidóság még a keresztény társadalom peremére szorult közösség volt, addig 1914-re a perifériáról a centrumba került.[136] Az itt élők természetesen nem képeztek egységes réteget, többek között hatalmas életszínvonalbeli különbségek voltak megfigyelhetők: a birodalom nyugati részén élő gazdag zsidó réteget éles szakadék választotta el a keleti területek hatalmas szegény zsidó tömegeitől.[137] Herzl szülővárosa, az akkor még különálló Pest is az említett növekvő tendenciát mutatta. Magának a városnak az összlakossága 1851-ben 178 ezer, 1870-ben több mint 270 ezer, 1890-re pedig már közel 0,5 millió volt.[138] Ebből 1850 körül 17 618 fő, 1869-ben már 44 890 volt zsidó,[139] az ezt követő 21 év alatt, 1869-től 1890-ig pedig több mint megduplázódott ez a szám: 44 890-ről 103 317 főre nőtt, majd 1890, valamint 1910 között újból megkettőződött, és elérte a 203 687 főt. Ez a növekedés a zsidók százalékarányát a budapesti lakosságon belül az 1869-es 16,1-ről 1910-re 23,1 százalékra emelte.[140]

A Herzl család a magyarországi zsidóság asszimilálódott, neológ rétegéhez tartozott. Herzl Jakab, Tivadar édesapja fia születése előtt néhány évvel költözött Pestre, ahol sikeres vállalkozást működtetett. Az 1860-ban született Herzl az 1873-ban egyesült, prosperáló Budapesten töltötte fiatalkori éveit, ahol a német kultúra jelentősége mellett ekkoriban az egyre erősödő magyar nemzeti öntudat is érzékelhető volt. A neológ zsidóság az asszimilációt tartotta követendőnek és helyesnek, ami a magyar zsidóság sajátos fejlődésének köszönhetően a magyar hazafiság, a magyar állam iránti lojalitás és a magyar, illetve magyar–zsidó öntudat mélyen gyökerező érzetével társult. Nem tudhatjuk, hogy Herzl ugyanúgy az asszimiláció csődjét és a cionizmus szükségességét állapította volna-e meg, ha a család Tivadar testvérének halálát követően nem dönt úgy, hogy Bécsbe költözik. Herzl világlátásához az Osztrák–Magyar Monarchia miliőjén, Pest és Bécs világán kívül bizonyára hozzájárultak fiatalkori utazásai is. Szülei támogatásának köszönhetően eljutott többek között Svájcba, Belgiumba, Hollandiába, Németországba, Olaszországba és Angliába is.

„A demokrácia politikai bolondság, amit csak egy tömeg határozhat el egy forradalom forgatagában.”[141]

Politikai érése szempontjából Herzlnek különösképp formatív időszak volt párizsi tartózkodása. Ez már egy hosszabb, életvitelszerű külföldi tapasztalatot jelentett, hiszen több éven keresztül tudósított a francia fővárosból a korábban már említett bécsi Neue Freie Pressének. Bár legtöbbször a Dreyfus-ügy Herzlre tett hatását szokták kiemelni ezekből az évekből, ennél is maradandóbb lehetett az, amit Herzl a politika működéséről tanult itt. Ekkoriban Franciaországot gyors kormányváltások, sorozatos politikai botrányok, vagyis általános instabilitás jellemezte, ahol megannyi különböző politikai irányzat, köztük a royalisták és a köztársaságpártiak vívtak egymással megállás nélküli harcot.[142] A francia nemzetgyűlésből tudósítva Herzl magába szívta a francia politikai hagyományokat, megfigyelhette a parlamentarizmus csínját-bínját. Benyomásai azonban kritikussá is tették mind a parlamentarizmussal, mind a képviseleti demokráciával szemben. Őt idézve: „Ellene vagyok a demokráciának, mert mértéktelen az elismerésben és az ítélkezésben, ez pedig üres parlamenti fecsegéshez és a hivatásos politikus ronda kategóriájához vezet.”[143] Herzl úgy látta, hogy a korszak politikai küzdelmeinek egyik központi kérdése, a választójog kiszélesítése nem a megoldás irányába mutat, sokkal inkább új problémákhoz vezet, mivel általa a politika egyetlen céljává a szavazatszerzés válik. Ez pedig napjaink divatos politológiai kifejezésével élve olyan populista politikához vezet, amely zülleszti a színvonalat, és magában rejti az antiszemitizmus veszélyét is. Ugyanezt a következtetést vonta le később az antiszemita Karl Lueger bécsi polgármesterré választásából, amely az első alkalom volt, hogy a választópolgárok közvetlenül, demokratikus úton szavazhattak a város vezetőjére, és nem a kormány nevezte ki. Mindezen negatív tapasztalatok lenyomatai erőteljesen kiérezhetők Herzl későbbi elgondolásaiban.

Néhány szó erejéig érintenünk kell a már említett Dreyfus-ügyet, amelyet a Herzlről szóló írások döntő többsége élete fordulópontjaként jelöl meg, ami tudatosította benne az antiszemitizmus által jelentett veszélyt. Az utóbbi időben azonban egyre többen tettek kísérletet arra, hogy árnyalják vagy teljesen átformálják ezt a szinte toposzként rögzült nézetet.[144] A zsidó származású elzászi Alfred Dreyfus kapitány elleni, hamis vádakon alapuló, évekig a francia politikai élet középpontjában álló, konstans politikai botrányt jelentő per Herzlre gyakorolt hatásának túldimenzionálása ellen többek között a napló szövegét is fel szokták használni, hiszen abban néhány marginális említést leszámítva nem jelenik meg a kérdés. Nem célunk itt eldönteni a vitát. Annyi bizonyos, hogy az ügy kezdetén személyesen jelen levő Herzlt bizonyára befolyásolták a látottak, ugyanúgy, ahogy a naplóban többször hivatkozott Panama-botrány is, amely a francia közéletben szintén erőteljes zsidóellenes felhangot kapott. Látta azt az ellentmondást, hogy a zsidókat először egyenjogúsító, a felvilágosodás hazájának számító Franciaországban milyen feszültségeket szít a zsidókérdés.[145] Ugyanakkor az is biztonsággal kijelenthető, hogy a Dreyfus-per egy soktényezős képletnek csak az egyik eleme, a Herzlben lejátszódó tudatosodási folyamatnak megannyi más összetevője is volt. Gondolhatunk akár az Orosz Birodalomban élő zsidók nyomorúságára és az őket érő brutális támadásokra, leginkább pedig saját, döntő jelentőséggel bíró környezetére, Bécsre. A Dreyfus-ügy körül kialakult vita abból a szempontból viszont nagyon is releváns, hogy tévedés lenne azt gondolni, hogy Herzl pusztán egy emblematikus, de egyetlen személyt érintő ügyben látta meg a problémát. Sokkal inkább egy ezen túlmutató, 19. századi antiszemitizmus ideológiai és politikai aspektusait felszínre hozó strukturális válságot észlelt maga körül: „Nagyon komoly dolognak gondolom a zsidókérdést. Aki azt hiszi, hogy a zsidók üldözése csak amolyan átmeneti divat, súlyosan téved. Komoly okai vannak, hogy egyre súlyosabbá váljon, egészen az elkerülhetetlen forradalomig.”[146]

„Olyan, mint egy hatalmas álom.”[147]

Bécs ekkoriban merőben ellentmondásos képet mutatott. Ami a számokat illeti: 1860-ban körülbelül 6 ezer zsidó élt a városban, 1880-ban már több mint 72 ezer, 1900-ra pedig 147 ezer, ami a lakosság közel 9 százalékát jelentette.[148] A növekedés jelentős része bevándorlásból fakadt, kitüntetett szerepe volt benne a szegény galíciai zsidók beérkezésének. A város különlegessége többek között pont abban állt, hogy a nyugati és keleti zsidóság egyfajta olvasztótégelye volt.[149] Ráadásul nemcsak a Monarchia keleti feléből, hanem a cári Oroszországból is egyre többen menekültek ide, mivel az ott élő zsidóknak erőteljes erőszakhullámmal és folyamatos pogromokkal kellett szembenézniük. A nagyarányú bevándorlás egy idő után azt eredményezte, hogy a bécsi zsidóság egyre inkább egy sok belső rétegzettségű osztálytársadalommá vált, a keresztény társadalomba való integrációja pedig 1900-ra erősen alábbhagyott,[150] miközben az 1860-as években még úgy tűnt, hogy igazi asszimiláció ment végbe. A zsidók befogadottnak érezhették magukat, biztonságban éltek, egyetlen másik országban sem nyújtottak annyi szolgáltatást az államnak, mint Ausztriában.[151] Tagjai lehettek a képviselői testületeknek, a zsidó mágnások nemesi címet viselhettek, kimagasló teljesítményt értek el az élet megannyi területén, egyre több zsinagóga épült, ráadásul már a városközpontban, mintegy a zsidó lakosság vagyonosodásának és társadalmi felemelkedésének jelképeként.[152] Elérhetőnek látszott a nyitott és toleráns, soknemzetiségű és sokfelekezetű társadalom.[153] Az 1890-es évektől kezdve mindez megingott, a sokasodó ellentmondások egyre törékenyebbé tették az asszimilációt.

A századfordulós Monarchia soknemzetiségű struktúrájában a korábbi békés együttélést egyre jobban nehezítette, hogy előbb vagy utóbb a nemzeti mozgalom gondolata, a nemzeti önállósodás célja minden itt élő nemzetiség körében egyre erőteljesebbé vált,[154] a zsidóság pedig nemritkán az ellentétes nacionalizmusok kereszttüzében találta magát.[155] A nemzeti gondolat erősödése nem mellesleg példát is szolgáltatott a zsidóságnak,[156] nagyfokú ösztönzést jelentett a zsidóság nemzetépítésének megkezdéséhez.[157] Ez az általánosan megfigyelhető nacionalista tendencia egy olyan szupranacionális keretben tört elő, ahol az uralkodói ház és a császár személye mégis képes volt nehezen megfogható, mégis érzékelhető közös lojalitást is kialakítani. A széttartó konfliktusokról a napló is bőven szolgáltat anyagot, említhetjük a bécsi parlament korabeli vitáját az oktatásról és az ezzel is összefüggő nyelvhasználatról vagy a cseh területeken egymásnak feszülő pángermán és cseh nacionalista mozgalmat.[158]

Mindezzel párhuzamosan egyéb, a zsidóságra is kiható feszültséggócok jelentek meg a Monarchia égboltján. Az 1873-as gazdasági világválság, majd az 1882-es osztrák tőzsdei botrány súlyos politikai, gazdasági és társadalmi következményekkel járt, mindemellett a 19. század második felében egy elképesztően gyors modernizációs periódusról beszélünk, amely önmagában kiélezte a szociális feszültségeket. A modern politikai antiszemitizmus a zsidókat már nem vallásuk miatt támadta, sokkal inkább a modernitás kritikája és az abból való kiábrándulás csapódott le a zsidóellenességen keresztül. A zsidóság ugyanis ekkor már nem egy elkülönített és elnyomott vallási kisebbség volt, hanem, ahogy arra már korábban is utaltunk, a társadalom elválaszthatatlan részét képezte. Bizonyos rétegeinek sikerei, eredményei és befolyása miatt fenyegetésnek érzékelték őket.

Szintén monarchiabeli jellegzetesség volt, hogy Ausztria volt az egyetlen az európai nagyhatalmak közül, amely nem vett részt semmiféle tengerentúli vállalkozásban az 1880-as és 1890-es években, miközben az európai gyarmatbirodalmak virágoztak.[159] Hiába tartották tehát az Osztrák–Magyar Monarchiát birodalomnak, hiányzott belőle az imperializmus és a kolonializmus.[160]

A mindezen egymásra rakodó ellentmondások összessége okozta strukturális válság Herzl szerint két okból is a zsidóságot fenyegette leginkább.[161]

Egyrészt, a felgyülemlett feszültségek eredőjeként könnyűnek bizonyult a zsidókat feltüntetni bűnbakként. Ezt a lehetőséget többen ki is aknázták a politikai térben: Georg von Schönerer nagynémet mozgalma és a keresztényszocialista mozgalom is osztozott az antiszemitizmus politikai képviseletében. A napló alapján Herzl gondolkodásmódjának teljes fordulatát épp a korábban már említett Karl Lueger 1895-ös polgármesterré választása okozta, azt a vég kezdetének érzékelte. A demokratikus választás eredménye elrémisztette Herzlt. Nem véletlen, hogy az azt követő időszakban írta meg A zsidó államot.

Másrészt, elsőre talán paradoxnak tűnő módon, Herzl a Monarchia integritásában látta a zsidók biztonságának a kulcsát, amit azonban a megannyi centrifugális erő nyomása miatt nem látott hosszú távon fenntarthatónak. Ezért nem a Monarchia keretrendszerének megerősítésébe akart energiát fektetni, hanem éppen ezzel ellenkező következtetésre jutott: a Monarchia elhagyására. Úgy vélte, hogy az európai társadalmak által eddig kínált megoldás, az emancipáció és az asszimiláció nem lesz képes kezelni a problémákat, a jogi egyenlőség önmagában még nem jelent azonnali és valódi egyenlőséget, az ahhoz szükséges idő viszont nem áll rendelkezésre.[162] Sőt, az emancipáció maga is gerjeszti az antiszemitizmust, egy olyan ördögi kört eredményez, amely miatt lehetetlen kilépni a „zsidószerepből”.[163] Vagyis az emancipáció nem megoldja, hanem újratermeli az antiszemitizmust: „Én megértem az antiszemitizmust. Mi, zsidók, még ha ez nem is a mi bűnünk, idegen testként maradtunk fenn a legkülönfélébb nemzetek kellős közepén. A gettókban számos társadalomellenes tulajdonságot vettünk fel. A jellemünket megrontotta a ránk nehezedő nyomás, és ezt egy másfajta nyomás által kell helyrebillenteni. Az antiszemitizmus valójában a zsidó emancipáció következménye.”[164] Herzl évekkel azután, hogy beindította a cionista mozgalmat, úgy látta, hogy az asszimiláns lét egy életen át tartó erőfeszítést igényel, és egy olyan komédiának nevezte, amelynek során a zsidók erőlködnek, hogy fura szerepeket játszhassanak el.[165]

Végkövetkeztetése szerint az antiszemitizmus nem győzhető le, az emancipált, jómódú zsidóság is előbb-utóbb „új gettóba” kényszerül, hacsak önként nem távozik.[166] A megoldást éppen ezért a disszimilációt eredményező nemzeti válaszban látta. Legtalálóbban talán Dávid, Ősújország című regényének szereplője fogalmazta meg a döntés lényegét: „Két út maradt csak a zsidóság előtt: vagy az, hogy örök harcban álljanak azzal a társadalommal, amelynek keretei között ők maguk is élnek, vagy új otthont keresnek maguknak. S inkább az utóbbit választották.”[167]

A zsidóság az antiszemitizmusra, valamint a liberalizmus és a nacionalizmus kihívásaira eltérő válaszokat fogalmazott meg. Megannyi koncepció született, amelynek kiindulópontja: a zsidóság veszélyeztetettsége és végcélja: a zsidóság biztonságban tudása, életkörülményeinek és lehetőségeinek javítása közös volt, az ebből levont következtetések és cselekvési tervek nemritkán mégis egymás szöges ellentéteit jelentették. A válaszok sokrétűségének lehetőségét mi sem bizonyítja jobban, mint hogy Herzl maga is más megoldást proponált eredetileg, méghozzá a zsidók kereszténységre való áttérésének „önkéntes, tisztességes és nagyszabású mozgalmát”.[168] Nem más, mint a pápa támogatását akarta kérni az antiszemiták ellen. Annak fényében, hogy a néhány évvel később, már a cionizmus vezéreként tett tényleges látogatása hogy zajlott a pápánál, ez több mint groteszknek hathat, mégis jól rávilágít arra, hogy a zsidó nemzeti válasz megfogalmazása a legkevésbé sem volt magától értetődő.

A zsidók jó része továbbra is a gyorsnak nevezhető asszimiláció útját járta, abban látta a diszkrimináció elleni védekezés kulcsát, törekedtett az asszimilációs kritériumok minél tökéletesebb teljesítésére. Ettől eltérő, a vallásosságot választó, a vallási stigmát felvállaló és azt középpontba helyező választ nyújtott az ortodoxia. Megint mások egy ideológiai vagy politikai üggyel való azonosulásban látták a megoldást. Ekkoriban ezt a kapaszkodót többen az egyre népszerűbb szocializmusban találták meg, amelyet egyébként később Herzl is a cionizmus politikai konkurenciájaként azonosított. Megjelent a kulturális autonomizmus koncepciója is, amely szerint a befogadó államokban az etnikailag, kulturálisan és nyelvileg különálló népcsoportnak kisebbségi önállóságot kellene biztosítani. Azok pedig, akik az antiszemita narratívából, illetve annak társadalmi hatóerejéből azt a következtetést vonták le, hogy az asszimiláció nem lehet sikeres, a hagyományos zsidósághoz való visszatérés pedig lehetetlen, a zsidó fogalom és identitás nemzeti alternatívájában kezdtek gondolkodni.[169] A cionizmus tehát egy, a korábbiaktól gyökeresen eltérő válaszreakciót jelentett, azonban fontos látnunk, hogy az nem „a megoldás” volt, mint ahogy azt a bevezető mottójában olvashatjuk Herzltől, hanem egy volt a sokféle lehetséges identitásstratégia között. Egy új, radikális és forradalmi alternatíva.

Az ekkor érzékelt veszélyekre adott válaszreakciók diverzitása leginkább abból az alapvető kérdésből fakadt, hogy a zsidóságot fajként, vallásként vagy népnemzetként határozzuk-e meg. Mi alapján soroljuk be, és ki dönti el, hogy ki a zsidó? Az, aki magát zsidónak tartja, vagy akit a környezete zsidónak tekint? Létezik-e önálló zsidó nép, vagy „csak” zsidó vallásról beszélhetünk? Ha van zsidó nép, akkor feltétlenül egy helyen kell-e élniük, vagy elfogadható a diaszpóralét? Ha amellett érvelünk, hogy egy területen éljenek, akkor annak milyen formában kell megvalósulnia? Beérjék-e egy másik állam fennhatósága alatt álló, zsidók lakta területtel, vagy önálló, szuverén államot követeljenek? Azokat milyen eszközökkel és hogy lehet elérni? Hol kell lennie az államnak? Palesztinában vagy máshol? Egyáltalán érdemes-e az asszimiláció ellenében alternatívát kínálni, ha azzal kockára tesszük az eddig elért eredményeket? A válaszok korántsem voltak kézenfekvők. A napló egyik nagy értéke pont abban áll, hogy ütköztetésre kerülnek benne a felmerülő érvek és ellenérvek, valamint az azok alapján levonható életstratégiák. Az ügy komplexitását talán az alábbi naplórészlet világítja meg a legjobban: „Nordau és én abban is egyetértettünk, hogy csak az antiszemitizmus csinált belőlünk zsidót. Nordau azt mondta: »Mi a zsidóság nagy tragédiája? Az, hogy ennek a legkonzervatívabb népnek, amelyik ragaszkodni szeretne a röghöz, kétezer éve nincs hazája.« Mindenben egyetértettünk, annyira, hogy már azt hittem, ugyanazokból a gondolatokból kiindulva ugyanaz a terve. De ő más következtetéseket vont le: »A zsidókat az antiszemitizmus kényszeríteni fogja, hogy leszámoljanak a haza eszméjével.« Vélte ő, én meg csendben azt gondoltam, vagy arra, hogy megteremtsék a saját hazájukat. Fürth azt mondta: »Nem jó, hogy a zsidók ilyen erős nemzeti érzéseket táplálnak. Ez csak erősíti majd az üldözéseket.«”[170]

A cionizmus meghökkentő jellegének és korabeli fogadtatásának megértéséhez muszáj kitérnünk a zsidóság öndefiníciójának kérdésére. Bár egységes „zsidó tudatról” nem beszélhetünk, azonban a modern társadalmak legszélesebb értelemben vett zsidóságának közösségi tudata a kollektív veszélyen alapult, még akkor is, amikor semmifajta tényleges veszélynek nem volt kitéve. Az antiszemitizmus nyomását a zsidó tudat állandó összetevőjének, meghatározó identitásképző erőnek kell tekinteni.[171] Ez a közös veszélyeztetettségtudat a zsidók gettón kívül élésének fordulópontjához kapcsolódik, ami a felvilágosodás korszakába nyúlik vissza. Korábban ugyanis a zsidóság mindenütt mint nép szerveződött meg a diaszpórában, amelynek kollektív autonómiája, önigazgatási intézményei, választott vezetői, törvényei, bírósága volt, elkülönülten éltek a városok külön negyedében, utcáiban, és összekötötte őket a közös eredet, a kulturális hagyomány és bizonyos mértékig a nyelv.[172] Ez változott meg a 18–19. század fordulóján, amikor is több nyugat-európai hatalom arra kezdte ösztökélni a zsidóságot, hogy hagyja el jellegzetességeit, korlátozza a zsidó identitást a vallási életre, ezért cserébe pedig emancipációt, a megkülönböztető törvények alóli mentesülést és polgári státuszt kap.[173] Mindez Nyugat- és Közép-Európára volt jellemző, míg Európa keleti részén a zsidók „nép” jellege viszonylag érintetlen maradt. A gettólétből való kiszabadulás, a zárt zsidó közösségek egyre erősebb felbomlása, az integráció előrehaladása, egyben a zsidóellenesség napi szintű, korábban ismeretlen tapasztalata azonban a fenyegetettségérzés növekedésével is járt, ami így az egyik elsődleges összetartó tudati tényezővé vált.[174] Bár a polgárosodás a zsidó közösségeket a környezetüktől elválasztó határok jelentős részét feloldotta, néhány csoportképző tényező továbbra is fennmaradt, így a zsidók ragaszkodása a vallásukhoz, a zsidó csoportok koncentrálódása bizonyos foglalkozásokban, az endogámia magas szintje és a nemzeti határokon átnyúló kapcsolatrendszer.[175] Mindezekre gyengítő tényezőként hatott a szekularizáció és a valláselhagyás, valamint a vegyes házasságok számának növekedése.[176] A liberalizmus nyomán tehát egy sajátosan modern identitásprobléma keletkezett, amihez a nacionalizmus keltette feszültség társult.[177] Összességében a „zsidóság mint nemzet” helyett a „zsidóság mint vallás” felfogás lett az uralkodó. Ezt a folyamatot nevezte William O. McCagg zsidó „önfeladásnak”, amelynek során a zsidó nép „megtagadta” önmagát.[178] Mindez azt jelentette, hogy a 19. század közepén a zsidók körében pont egy, a mainstreammel ellentétes folyamat játszódott le: míg mindenki más a nemzeti ébredés és a nemzetállam-építés projektjén ügyködött, a zsidók többsége pont azon igyekezett, hogy „csak” vallási kategória legyen.[179] Így nem volt zsidó állami politika, és bár létrejöttek zsidó kulturális intézmények és zsidó nemzeti egyesületek,[180] a zsidó pártok csak a század vége felé kezdtek ébredezni.

Ebben a keretrendszerben kell értelmeznünk Herzl mozgalmát, amely nemcsak hogy népként definiálta a zsidóságot, hanem a modern nacionalista államépítés elve mentén ősi területükön, Palesztinában követelt szuverén államot a zsidó nemzet részére. Herzl a zsidóság nemzeti jellegét egy beszélgetésben azzal támasztotta alá, hogy egy francia zsidónak is fájt Lueger megválasztása, ahogy ő is szenvedett, amikor a zsidó származású Dreyfust hazaárulással vádolták meg Franciaországban.[181] A faji álláspontot ezzel szemben kategorikusan elvetette: „Én azt gondolom: mi történelmi egység vagyunk, egy nemzet antropológiai különbséggel. Ennyi elég is a zsidó államhoz. Egyetlen nemzet sem egységes fajilag.”[182]

„Két célunk lehet. Maradni vagy kivándorolni.”[183]

A továbbiakban azt próbáljuk meg összerakni a napló mozaikdarabjaiból, hogy mik voltak a Herzl által formált politikai cionizmus meghatározó karakterjegyei.

Legelőször is, egy explicite politikai jellegű mozgalomról beszélünk, ami ennek megfelelő szerepfelfogást, stratégiát és eszközrendszert követelt meg. A kivándorlást korábban is támogatták már gazdag zsidó üzletemberek, azonban ők tevékenységüket jótékonyságnak, nem pedig politikai képviseletnek tekintették.

Másodszor, a cionizmus erőteljesen leképezte saját korát és azt a közeget, amelyben született. Beágyazódott az egész európai kontinenst domináló nacionalista szellemiségbe. Megannyi szabadságharcot és nemzeti függetlenségi törekvést végigkövetve világosan látszott, hogy az integratív nacionalizmus mellett a nemzetállami eszme szinte szükségszerű módon magában hordozza a kirekesztés lehetőségét is, ráadásul a 19. század végén egyre nagyobb népszerűségre tett szert az ekkoriban megjelenő szociáldarwinizmusból kiinduló, faji alapú nemzet gondolata.[184] Herzl megértette, milyen következményekkel járhat ez a zsidóságra nézve.[185] A nacionalizmus által jelentett fenyegetésre a választ ugyancsak a nacionalizmusban találta meg, amelyet ezáltal egyszerre kellett elutasítania mint fenyegetést és utánoznia mint megoldást. Ugyanazt az elvet alkalmazta, mint ami elől menekült: ha a franciáké Franciaország, a németeké Németország és az oroszoké Oroszország, akkor a területüket korábban elvesztő, száműzetésben élő zsidóknak is rendelkezniük kell egy állammal.[186] Herzl szemében a Palesztinába való visszatérés tehát honfoglalást jelentett. A többség ideológiáját tette magáévá – a többség ellenében. Az évezredek óta tartó diaszpóralétből fakadóan azonban a nacionalista cél esetükben óhatatlanul egy internacionalista mozgalom létrehozásával kellett hogy társuljon.

Mindez azt jelentette, hogy Herzl a zsidóságra is a modern, szekuláris nemzetfogalmat alkalmazta. Minden erejével azon volt, hogy felélessze a zsidók nemzeti, kollektív identitását, azonban ennek középpontjába nem a vallást helyezte.[187] Ez az ontológiai kérdés kibékíthetetlen ellentétekhez vezetett a zsidóságon belül. A cionizmus egyértelmű szekuláris jellegében bizonyára az is szerepet játszott, hogy maguk a vezetők is nagyrészt asszimilált közegből kerültek ki. Éppen ez magyarázza, hogy mind a cionista mozgalmat, mind a megalapítandó Izrael állam egész berendezkedését csak a mélyen asszimiláns európai zsidó entellektüel fogalmi és érzelmi rendszerében, az európai társadalmi-kulturális struktúrában tudták elképzelni.[188] A politikai cionizmus gyökerei tehát kevésbé a judaizmusban, azaz a vallási cionizmusban, mint inkább az asszimiláció élménye okozta frusztrációban keresendők.[189] Az eredményesség szempontjából ez nagy jelentőséggel bírt: a Herzl által képviselt réteg olyan átmenetet képezett a vallásos zsidók és a többi nemzet között, amely értette a modern európai politikát,[190] és annak megfelelő programot tudott alkotni, majd képviselni. Programja a nem zsidók által is könnyen értelmezhető volt, míg a korábbi zsidó-nacionalista irányzatok kulturális és vallási értelemben a zsidó hagyományba nyúltak vissza.[191] A tranzitállapot viszont azt eredményezte, hogy a vallásos, ortodox zsidók szemében Herzl „betolakodó volt”, az európai hatalmakéban pedig sokszor „túlontúl” zsidó. Ez a szekuláris, európai gondolkodásmód mutatkozott meg akkor is, amikor Herzl reálpolitikusként átmeneti megoldásként elfogadhatónak tartotta egy Palesztinán kívüli terület elfogadását a britektől. Ez a nagy felháborodást kiváltó terve többek között azt mutatja, hogy nem érezte át teljes mélységében Palesztina vallási, spirituális jelentőségét.

Az eddig említett összes sajátosság elválaszthatatlan a cionizmus európai jellegétől. A cionizmus ugyanis az európai történelem keretein kívül értelmezhetetlen:[192] kialakulásának oka és az általa kínált megoldás is európai. Herzl elképzelt állama egy konstans reflexió Európára, sok tekintetben egy új európai országot akart létrehozni a Közel-Keleten. Szellemesen megfogalmazva, Cion hegyén akarta felépíteni Bécset.[193] Ennek plasztikus példája, hogy olyan eszközökkel kívánta elérni a régi haza illúziójának megteremtését, mint a bécsi kávéházak hű másainak telepítése.[194] Egyszerre vágyódott el Európából és akarta újrateremteni a kontinenst.[195] „Ha Isten úgy rendeli, hogy visszatérjünk történelmi hazánkba, akkor a nyugati kultúra hordozóiként tisztaságot, rendet és a Nyugat világos erkölcseit honosítsuk meg a Közel-Kelet ezen jelenleg fertőzött, elárvult szegletében.”[196] Herzl álma a Közel-Keletre átültetett, antiszemitizmusától megszabadult európaiság volt. A zsidó asszimiláció iránti mély vágyát legtisztábban megmutató, Ősújország című regényében is egy olyan konfliktusok nélküli, ideáltipikus társadalom képét festi fel, amely igazából átültethető lenne bárhova: mindenki úgy élhet, ahogy csak szeretne, nincs szükség hadseregre, minden egyén – beleértve az arabokat is – teljes egyenlőséget élvez. Éppen ezért merülhet fel a kérdés, hogy a cionizmus a vallási alapú, Cion iránt érzett ősi vágyakozás modernizált formája vagy inkább a 19. század végi európai nemzeti mozgalmak terméke.[197] Úgy véljük, az eddig elmondottak is azt bizonyítják, hogy a politikai cionizmus jobban függetleníthető az annak tárgyát képező zsidóságtól, mint a modern európai politikai gondolkodástól és az annak szerves részét képező nacionalista eszmerendszertől. Herzl világlátása és szocializációja sokkal inkább volt európainak, mint partikulárisan zsidónak nevezhető.

Éppen ez váltotta ki vele szemben a legélesebb kritikát a cionista mozgalmon belül.[198] Egyik legfőbb ideológiai riválisa, a kulturális cionizmust képviselő Ahad Haam azzal érvelt, hogy Herzlnél pont a zsidó speciális nemzeti karakter veszik el.[199] Úgy vélte, hogy egy nyugat-európai modellt akar földrajzilag más területre átültetni, lemásolni, miközben nem veszi figyelembe a zsidó hagyományokat.[200] Szerinte ehelyett a héber kulturális újjászületés lett volna elsődleges.[201]

Herzl nemcsak ideológiájának és céljának megfogalmazásakor követett európai logikát, hanem módszereiben is. A modern európai nemzetépítés összes kelléke megfigyelhető nála: zászlók, jelvények, színházi előadások, himnusz, kitüntetések stb. Modernitása, vagyis a politikai cionizmus következő jellemvonása megannyi más momentumban is tetten érhető. Kitüntetett szerepet biztosított például a tudománynak, amelyet szükségesnek ítélt a zsidók bevándorlásához Palesztinába. Modernitása szembetűnő a női képviselet kérdésében is. A második cionista kongresszuson a nők ugyanis már választók és választhatók lehettek, ha befizették a minimális tagdíjat, úgy, hogy a korban akkor még csak Új-Zélandon és az Egyesült Államok néhány államában volt a nőknek választójoga. Terveiben foglalkozott a nő- és gyerekmunka tilalmával, a rászoruló nők és gyermekek utáni állami gondoskodással, a „hoppon maradt lányokkal”, akik nevelőnői munkát, állami lakást és nyugdíjat kapnak.[202] Egy elejtett mondatából azt is tudjuk, hogy előadást tartott a nők és a cionizmus kérdéséről.[203]

Mozgalmának volt még egy kiemelkedően fontos sarokpontja: az államiság. Herzl alapállása az volt, hogy közjogi értelemben el kell ismertetni a szuverenitással rendelkező zsidó államot a világ többi hatalmával. Ez a tételmondat élesen szembemegy az addig domináns úgynevezett infiltráció elvével, vagyis az Oszmán Birodalom fennhatósága alá tartozó Palesztinába történő fokozatos zsidó betelepülés programjával.[204] Ő ezt zsákutcának látta, ami helyett mindent meg kell tenni a nemzetközi jogi elismerés érdekében:[205] „Ez nem valamiféle rövidlátás a politikámban. A zsidó államot Palesztinában csakis a kis méretekben zajló kolonizáció elleni küzdelemmel követelhetem. Az utóbbi nyilvánvalóan értelmetlen – ugyanis abban a pillanatban, amikor Törökország a betelepültek államalkotó akaratát »észlelné«, a telepeseket azonnal védtelen bevándorlóként kezelné, míg az én politikám révén a határok átlépése előtt, tehát számunkra lényegesen kedvezőbb módon lehet tárgyalni.”[206] Herzl elhíresült, korábban már általunk is idézett mondata, miszerint Bázelben megalapította a zsidó államot, viszont pont nem erről a jogi értelemben vett entitásról szólt, ahogy azt sokan tévesen értelmezik. Herzl ekkor a konkrét területi kérdésen túlmutató, absztrakt állami gondolatról, egy érzületről beszélt: „A terület csak egy konkrét alátéte az államnak, ahol területe van, ott az állam mindig valami absztrakt. Az egyházi állam terület nélkül is létezik, máskülönben a pápa nem lenne uralkodó. Én tehát Bázelben ezt az absztrakt, ezért a döntő többség számára láthatatlan államot alapítottam meg. […] Az embereket lassacskán belehajszolom az állami létezés hangulatába, és azt az érzést keltem bennünk, mintha egy nemzetgyűlés lennének.” [207]

Összefoglalva tehát Herzl egy kifejezetten modern, nacionalista, az európai korszellemet tükröző, politikai jellegű választ adott a zsidók előtt álló kihívásra.

„Mozgalmunk be fog vonulni a történelembe.”[208]

Az elgondolás megvalósításához politikai stratégiára volt szükség. A végrehajtáshoz egy olyan működőképes keretet kellett megalkotni, amelyben az egymással összefüggő alrendszerek hatékonyan tudják előrevinni a mozgalom egészét. Tudta, hogy egy részterület fejlesztése önmagában nem lehet elegendő, hiszen minden mindennel összeér: az ideológiai megalapozottság, a szervezeti keret kialakítása, a tömegmozgalom kiépítése, a pénzügyi háttér biztosítása, valamint a diplomáciai érdekérvényesítés. Képes volt összekapcsolni ezeket a korábban különállóan, csírájában esetlegesen már meglévő egységeket, és egy többé-kevésbé hatékonyan működő egészbe integrálni. Egy olyan politikai mozgalmat hozott létre, amelynek szerkezeti pilléreit egységben kezelte, így a felépítmény is funkcionális volt. Ennek köszönhetően néhány év alatt egy komolyan vehető, nemzetközileg tárgyalóképes mozgalom született.

A cionista eszme nem előzmények nélkül robbant be a 19. század utolsó évtizedébe. Herzl ugyan sokszor szerette úgy prezentálni, nem új dolgot fedezett fel, még ha ő az előzményekkel nem volt is teljes mértékben tisztában.[209] A zsidók letelepedését Palesztinában, sőt egy zsidó állam létrehozását is többen szorgalmazták már előtte. Ő azonban közérthető, sok esetben a bonyolult vallási kérdéseket leegyszerűsítő, világos és politikai programszerű formában fogalmazta meg ötletének lényegét 1896-os, A zsidó állam című művében, amelyet ráadásul gyakorlati cselekvési tervvé tudott formálni. Herzl ezáltal ki tudott törni a marginalitásból, amihez az is nagyban hozzájárult, hogy művét németül írta. A munka megjelentetésével a cionista gondolatot a világ elé tárta, amivel egyértelműen a szélesebb tömegek felé fordult, az ő támogatásukat kérte. Leírt gondolatai alkalmasak voltak arra, hogy tettre sarkalljál a zsidókat, akik gondolati szinten végig megőrizték a Cionba való visszatérés vágyát,[210] mégsem mentek oda vissza.[211] A mű leginkább két, a naplóban olvasható anyagra épül: a Hirsch bárónak írt levél tervezetére és a Rothschildok családi tanácsához intézendő beszédére. Lényegében ezek letisztultabb, koherens változata A zsidó állam. Herzl programjának megosztó jellegét mutatja, hogy többen is elutasították a mű kiadását, és a végül nagy nehezen megtalált kiadó sem mert háromezer példánynál többet nyomni belőle.[212] Ahogy említettük, cionista tanítását pár évvel később, immár irodalmi formában, Ősújország című utópisztikus munkájában is megfogalmazta, amellyel célja még szélesebb rétegek elérése és a zsidók bátorítása, kitartásuk ösztönzése volt.[213]

Ugyanez áll a mozgalomra is: az orosz területen létrejött Hovevei Cion és annak több országban megtalálható fiókjai már léteztek Herzl tevékenységének kezdetén, Herzl azonban ezt sem ismerte, amit bizonyít, hogy naplójában az első két alkalommal rosszul írja le a mozgalom nevét.

Herzl volt azonban képes arra, hogy a történelem során először tömegmozgalommá szervezze a cionizmust. Ehhez megadta azt a politikai vezetést, amelyet a zsidóság egyik legnagyobb hiányosságának tartott: „Kétezer éves szétszóratásunk miatt soha nem volt egységes politikai vezetésünk. Ezt tartom legfőbb szerencsétlenségünknek. Többet ártott minden üldöztetésnél. Emiatt mentünk belsőleg tönkre, emiatt züllöttünk el. Hiszen senki nem volt, aki – akár csupán saját uralkodói hasznát nézve – igaz férfiakká nevelt volna minket.”[214] Számára a mozgalom megerősítése, a politikai mobilizáció volt az elsődleges szempont.[215] Ennek rendelt alá mindent, az ideológiai doktrinerség távol állt tőle.

A szervezeti keret legfontosabb pillérét kétségkívül az évente megrendezendő cionista kongresszus adta. Ez egyfajta zsidó parlamentként funkcionált, ahol arányos képviseleti rendszerben vettek részt a delegáltak, így a cionizmuson belül megjelenő összes ideológiai áramlat képviseltette magát, egy fórumba integrálva. Az 1897-es Első Cionista Kongresszus, a Cionista Világszervezet létrehozása és a cionizmus alapvető céljait megfogalmazó bázeli program elfogadása növelte az ügy hitelességét, és legitimálta Herzlt: immár volt kinek a nevében tárgyalnia a nagyhatalmakkal, volt hátországa, amelyre támaszkodhatott és hivatkozhatott. A kongresszus éves ülései között egy szélesebb taglétszámú és egy szűkebb, a napi végrehajtásért felelős akcióbizottság működött.

Mindeközben beindította a mozgalom pénzügyi hátterének kiépítését is, megkísérelte lerakni annak intézményi alapjait: többek között felállított egy zsidó nemzeti alapot és egy zsidó gyarmati bankot. Utóbbi Herzl egyik, ha nem a legnagyobb, rettentő nehézkesen haladó vállalkozásának nevezhető, ami borzasztó sok gondot és aggodalmat okozott neki.

„Csak a fantasztikum ragadja meg az embert. Aki pedig ezzel nem tud mit kezdeni, az lehet nagyszerű, kiváló, józan ember, még akár nagyvonalú jótevő is: de vezetni soha nem fogja az embereket, nem is hagy semmi nyomot maga után.”[216]

A napló kiválóan mutat rá egy kiemelkedő személyiség világtörténelem-formáló erejére. Ahogy láttuk, a társadalmi-politikai-gazdasági struktúrában kódolt problémák már korábban is előhívták a cionista mozgalom zsengéit, azonban Herzl képes volt az egyes elemeket rendszerbe foglalni és a megvalósítás útjára lépni. Biztonsággal állíthatjuk, hogy nem ő volt a század legműveltebb, legabsztraktabb gondolkodásra képes ideológusa, ahogy lehetett találni nála jobb pénzügyi szakembert is. Mégis minden részterületen képes volt olyan teljesítményt nyújtani, ami együttes formában kiemelkedővé vált. Egyszerre volt az ügy mániákus képviselője és pragmatikus, az érdekeket és alkukat egyre jobban megértő és vállaló politikus. Bár élesen ellenezte a szocializmus térnyerését, sokat merített a szocialista irányzatok tömegeket fellelkesítő hatásából. Első vezérpéldaképe az a Ferdinand Lassalle volt, aki a német szocialista mozgalmat tömegmozgalommá tette.[217] A szubsztanciális kérdéseken túl tudta, hogy minden apróság is jelentőséggel bír, nem állt tőle távol a teatralitás sem. Éppen ezért a legnagyobb részletességig rajta tartotta mindenen a kezét, és menedzselte a felmerülő apró-cseprő ügyeket. Többek között arról is rendelkezett, hogy a Nemzeti Múzeumban legyen majd elhelyezve az első partraszálló zászlója, kínosan figyelt az első cionista kongresszusnak helyet adó terem elrendezésére, sőt még a résztvevők öltözetére is. „A ruhának is szimbólummá kell válnia”[218] – írta. – Az első gondolatom már hónapokkal ezelőtt az volt, hogy frakkban és fehér nyakkendőben kell menni a nyitóülésre. Ez kitűnően be is vált. Az ünnepélyes öltözet a legtöbb embert merevvé teszi. Ebből a merevségből kimért hangnem fakad, […] és én nem tartóztattam meg magam attól, hogy ezt az ünnepélyességig fokozzam.”[219] Tisztában volt a szimbólumok erejével. Tudta, hogy az általa megteremtett szervezeti és pénzügyi keretrendszert valós összetartozás-tudattal kell megtölteni. Mint kiemelte, egy közösség nem csak földművelésből áll.[220] Éppen ezért hangsúlyt fektetett a szimbolikus ügyekre, hagyományok megteremtésére, a középkorban a zsidókat megjelölő diszkriminatív sárga szalagot például rendjellé akarta átformálni.

Modern gondolkodása abban is leképeződött, hogy értette a nyilvánosság, a „marketing” és a propaganda meghatározó és döntő jelentőségét, ami a tömegpolitizálás kezdeti korszakában a politikai érdekérvényesítés egyik legfontosabb eszközévé vált. „Mindezek előtt óriási mértékű propaganda, az eszme népszerűsítése újságokban, könyvekben, traktátusokban, vándorelőadásokkal, képekkel, dalokkal. Mindent egy központból, céltudatosan és előrelátóan kell irányítani. Végül elmeséltem volna Önnek, milyen zászlót is szándékozom kibontani. Erre Ön gúnyosan kérdezte volna: Zászlót? Az meg mi? Egy bot, rajta egy darabka rongy? – Nem, uram, a zászló több ennél. Egy zászlóval oda vezethetjük az embereket, ahová csak akarjuk, még az ígéret földjére is.”[221] Újságíróként természetesen felismerte a közvéleményt befolyásolni képes tömegkommunikációs eszközök fontosságát is, épp ezért ölt energiát és pénzt egy cionista lap megalapításába, ami már a kezdetektől nagy kockázatot hordozott magában. Gondoljunk csak arra, hogy a Neue Freie Presse még csak beszámolni sem akart a mozgalomról. Végül 1897 júniusában jelent meg a Die Welt első száma.

Mindezek fényében meglepő, hogy Herzl kezdetben mennyire lebecsülte a nyelv súlyát. Úgy képzelte, hogy a zsidó államban mindenki megtarthatja a maga nyelvét, ennek működőképességét pedig Svájc és Ausztria példáján keresztül próbálta bizonyítani.[222] A sokak által javasolt héber nyelv ellen szólt szerinte, hogy az elvágná a kapcsolatot a nyugati civilizációval. Azonban az idő előrehaladtával fokozatosan felismerte a kérdés horderejét, egyértelműen megmutatva, hogy képes a belátásra és az önkorrekcióra.[223]

Politikai tevékenységének központi, meghatározó eleme volt az akarat kérdése. Herzl a napló számos bejegyzésében bizonyítja, hogy mélyen hitt annak teremtő erejében. Úgy vélte, a zsidóknak aktív, cselekvő szereplőkké kell előlépniük a világtörténelem porondján.[224] Zsidó nacionalista öntudatának fontos részét képezte ez: felrázni a zsidókat, elhitetni velük, hogy ők is cselekedhetnek, „lázadhatnak”. Az antiszemitizmus általi üldözöttség érzését aktív cselekvéssé fordította át, felhajtóerőként használva: „Ellenben az én tervemben a természetben található hajtóerő felhasználása szerepel. Mi ez az erő? A zsidók szükséghelyzete!”[225] Ugyanerről árulkodik azon kijelentése is, miszerint az ígéret földjét elsősorban önmagukban kell megkeresniük.[226] Vissza akarta adni a zsidók magabiztosságát, öntudatát és magukba vetett hitüket, az egyenrangúság és a normalitás érzését, fel akarta szabadítani őket. Emancipálni akarta őket, de ezúttal már nemzetként. „Azoknak az államoknak az alapítói, amelyek most nagyok, hatalmasabbak, okosabbak, képzettebbek, gazdagabbak voltak, mint mi, mai zsidók? Szegény pásztorok és vadászok alapították azokat a közösségeket, amelyekből később az államok lettek. […] Mi ne lennénk rá képesek? A mi fajtánk mindenben rátermettebb a föld összes népénél. Ez az oka a nagy gyűlöletnek. Csak a magabiztosság hiányzott eddig belőlünk. Azon a napon, amikor elkezdünk hinni magunkban, véget ér a morális nyomorúságunk.”[227] Mindez azt is jelentette, hogy Herzl nem hitt a történelmi szükségszerűségben, az előre elrendeltségben. Ehelyett a tetteket és az egyéni felelősséget hangsúlyozta. Egy apró példája ennek, hogy jobban lenyűgözte a Szuezi-csatorna, mint az Akropolisz, mivel abban az emberi akarat szupremáciáját látta.[228] Ugyanez mutatkozik meg az Ősújország mottójában is: „Ha akarjátok, nem mese”, ahogy nem véletlenül mondta Vámbéry Árminnak, a híres orientalistának se: „Akarjon, Vámbéry bácsi!”[229]

„Minden cionistát egyesíteni fogunk.”[230]

Herzl a lehető legszélesebb támogatói bázist kívánta kiépíteni. Nemzetként éppúgy magába kívánta tagolni a judaizmus, mint a szocializmus híveit.[231] Integrálni, nem pedig megosztani akart, a nemzeti gondolat egységesítő erejét kívánta használni a zsidóságon belül meglévő ideológiai különbségek – átmeneti – elfedésére. Úgy vélte, az államalapítás közös célja prioritást élvez, minden más vita utána következhet. Programjában megannyi (utópista) szocialista és kollektivista elem keveredett konzervatív, kifejezetten arisztokratikus világlátást tükröző ponttal.

Első hallásra talán meglepő, azonban az érdekegyezés miatt annál inkább logikus, hogy Herzl az antiszemitákban biztos támogatóira, az ügy hangos szószólóira talált. Ezt nagyon korán felismerte, és tudatosan élt is az ebben rejlő haszonnal. Nem véletlenül mondta: „Az antiszemiták lesznek a legmegbízhatóbb barátaink, az antiszemita országok pedig a szövetségeseink.”[232] Ez az egyértelmű pozitív fogadtatás, ahogy már utaltunk rá, a legkevésbé sem volt igaz a zsidókra, akiknek jelentős része elutasította a cionizmust. Bár a cél az lett volna, hogy ideológiai különbségek nélkül egyesüljenek a nemzeti zászló alatt, ez hiú ábrándnak bizonyult. Az új eszme ugyanis egyszerre váltott ki önfeledt elismerést és egyöntetű elutasítást. Herzl személyét egyrészről hódolat övezte, másrészről viszont gúny kísérte.[233] Ennek a kettős fogadtatásnak megannyi jele olvasható ki a naplóból.

Herzl a kezdeti, tévesnek és naivnak bizonyuló stratégiája szerint először a zsidó mágnásokat akarta megnyerni ügyének. Tőlük várta az érzelmi és anyagi támogatást, azonban nagyon hamar kiderült, hogy teljesen más szemüvegen keresztül nézik a zsidók helyzetét. Hiába támogatta Maurice de Hirsch báró vagy Edmond de Rothschild zsidó telepek létrehozását Palesztinában vagy Dél-Amerikában, egyik sem akart államot létrehozni és nyíltan elköteleződni egy politikai ügy mellett. Kiváltképp, hogy vagyonuk és társadalmi státuszuk szorosan összefonódott és kölcsönös függésben volt az európai egyensúllyal. Nem állt tehát egyéni érdekükben felborítani a status quót, veszélyeztetni gazdasági előnyeiket, kockára tenni eddig elért sikereiket a szegény sorsú zsidók miatt.[234] Más, koncepcionális különbség is megfigyelhető volt: míg Hirsch minél inkább képezni akarta a zsidókat, addig Herzl szerint pont túlképzettségük adta a zsidóság elleni gyűlölet alapját.[235] Ezt a folyamatot illusztrálja egyik naplóbejegyzése: „Kohn esztergályos Ausseeban! Az előző években mindig örültem, amikor a házzal szemben lakó zsidó faiparost láttam. Úgy véltem, ő képviseli a »megoldást«. Ma visszajövök. Kohn bővítette a házát, faverandát épített, nyaralóvendégei vannak, ő maga már nem dolgozik. Öt év múlva ő lesz a helység leggazdagabb embere, és gyűlölni fogják a gazdagsága miatt. Így születik meg a gyűlölet az intelligenciánk miatt.”[236] Kezdeti csalódásait követően hamar le kellett vonnia azt a következtetést, hogy a zsidó elitek helyett a zsidó tömegek számára kell politizálnia: „A mozgalom akkor születik meg, amikor a gondolataimat a világ elé tárom. Önök elég gazdagok, uraim, hogy támogassák a tervem; de ahhoz nem elég gazdagok, hogy megakadályozzák. Egy egészen egyszerű okból kifolyólag: nem vagyok megvásárolható.”[237] Kiinduló taktikája zsákutcás jellegének köszönhető tehát, hogy Herzl tömegmozgalmat kezdett építeni.

Nem volt könnyű dolga, ugyanis a zsidóság nem mutatott egységes képet a cionizmus recepciója kapcsán, Herzl haláláig küzdött saját elfogadtatásával. Korábban nem számított ismertnek zsidó körökben, legkevésbé sem volt járatos a zsidó politikában, nem vette tekintetbe a meglévő hierarchiákat, ugyanígy nem vette figyelembe az akkor már egy meghatározott szűk körön belül javában folyó eszmecseréket a korai cionista írásokról. A zsidókról alkotott képét jobban befolyásolták az azon kívüli előítéletek és sztereotípiák, mint annak a világnak a belső ismerete. Bár bevallása szerint az évek során „furdalta, kínozta és boldogtalanná tette a zsidókérdés”,[238] amin mindig is töprengett, ugyanakkor tizenhárom évig (!) tartott, amíg „teljesen áthatotta ez a gondolat”.[239] Revelatív élményként jelölte meg az antiszemita Eugen Dühring könyvének olvasását,[240] valamint nyomokat hagyhatott benne az is, amikor kilépett az Albia nevű német nacionalista diákegyletből egy Wagner-emlékünnepségen elhangzott antiszemita beszéd miatt. Ez irányú érdeklődését azonban a napló írásának kezdetéig nem hangsúlyozta különösebben a nyilvánosságban.[241] Személy szerint ugyan többször élt át zsidóellenes bekiabálásokat,[242] de egzisztenciája és társadalmi státusza soha nem volt fenyegetve zsidó származása miatt, minden kétséget kizáróan sikeres embernek számított a maga közegében. Ahogy az a naplóból is kiderül, csak ekkoriban kezdett el ismerkedni a zsidó vallási hagyománnyal, szokásokkal, nem beszélt héberül, családjával karácsonyfát állítottak,[243] többévnyi párizsi tartózkodás után ment csak el az ottani nagy zsinagógába.[244] Saját bevallása szerint sem a vallási indíttatásokat követte,[245] azonban próbált minél inkább gesztusokat gyakorolni a vallást szigorúbban tartók felé, a kongresszus helyszínének kiválasztásakor például elsődleges szempont volt, hogy legyen kóser étterem, és a kelet-európai zsidók is meg tudják közelíteni a helyszínt. Egy idő után tartotta a hanukát, gyermekeit is zsidó nevelésben részesítette, határozott lépéseket tett a vallási hagyományok jobb megértése felé. De nem csak asszimilált mivolta váltott ki ellenérzést. A legtöbbeknek ugyanis nem Herzl személyével, sokkal inkább az általa megfogalmazott tervvel voltak problémái.

A zsidó államban foglaltakkal szemben kifejezett ellenvetésekben a korábban már ismertetett életstratégiák leképeződését láthatjuk. A közép- és nyugat-európai zsidóság jelentős része úgy vélte, hogy a zsidóság tömeges kivándorlását célzó mozgalom megkérdőjelezné az emancipált, polgárjogokkal rendelkező zsidók lojalitását az ország iránt, amelyben élnek. Kérdésessé tenné az asszimilációt, amelynek sikerességében továbbra is hittek. A zsidó hagyományt alapul vevők végzetes hibának gondolták, hogy Herzl a többi néppel azonos szintre helyezi a zsidóságot azáltal, hogy ugyanolyan politikai közösségnek tekinti, mint bármely más nemzetet, miközben a zsidó nép nem olyan, fennmaradásának kulcsa pont eltérőségében rejlik.[246] A bécsi főrabbi például egy vitairatot jelentetett meg Herzl ellen,[247] amely szerint a diaszpóralétnek előre meghatározott szerepe van, Ciont pedig nem szó szerint kell érteni, hanem Isten országának megvalósulását a Holdon.[248] Így Herzl azon számítása, miszerint a rabbik értik majd meg és lelkesednek elsőként a cionista eszmékért, sőt a szószékről is buzdítani fognak azok követésére, enyhén szólva sem igazolódott be. Különösképpen a német rabbik reakciója figyelemre méltó, amely sok tekintetben egybeesett a magyar zsidók döntő többségének érvelésével is: ők vallási felekezetként tételezik a zsidóságot, egyébként ők németek, céljuk a minél teljesebb asszimiláció. Árulkodó az is, hogy a kongresszus bázeli színhelye kényszermegoldásként született, mivel az eredetileg tervezett helyszín, München nem fogadta be a rendezvényt.

Mindeközben például a bécsi zsidó diákegyesületek pozitívan és izgatottan viszonyultak a cionizmushoz. Az igazi fogékonyság pedig főként a szegényebb kelet-európai zsidóság körében volt megfigyelhető: sokan messiást láttak Herzlben, és felszabadítóként tekintettek rá. Beszámolói szerint Szófiában tömegek várták a pályaudvaron,[249] Vilnában ovációval fogadták, elutazásakor éjjel is fent voltak, és üdvözölték az utcán.[250]

Bár Herzlnek egyértelműen sikerült tömegmozgalommá formálnia a cionizmust, látnunk kell, hogy a kivándorlás mellett döntők mindössze 3 százaléka választotta Palesztinát 1929-ig, a túlnyomó többség az Egyesült Államokba ment.[251] A cionizmus, Izrael állam megalapítása ellenére, a mai napig sem érte el azt a célt, hogy a zsidók óriási többsége ott éljen, de a világ származási értelemben vett zsidóságának már majdnem az 50 százaléka izraeli állampolgár.[252]

A kulisszák – a századforduló kora

„Az előző évszázadban még nem volt lehetséges. Most már igen – mert vannak gépeink.”[253]

A napló arra is alkalmat ad, hogy testközelből megismerkedjünk a századforduló korával. Megannyi, néha csak utalás szintjén megjelenő társadalom-, gazdaság-, diplomácia- és politikatörténeti mozzanat festi fel nekünk ezt az érezhetően pezsgő, ellentmondásokkal és súlyos konfliktusokkal terhelt, ugyanakkor a modernizáció és haladás hitét birtokló korszakot. Egyszerre éljük a nacionalizmus térnyerésének és a kolonizációnak, a birodalmi gondolatnak a csúcspontját. Tömegeket csábít a szocializmus és Marx szellemisége, alapvető paradigmaváltást hoz Freud és a pszichoanalízis, ahogy a szociáldarwinizmusból kinövő fajelmélet is.

A kor sűrűségét érzékelteti, hogy 1895-ben, a napló írásának kezdetekor vetítik le a Lumière testvérek az első nyilvános mozielőadást, ekkor fedezi fel Röntgen a röntgensugarat, készül el az első rádió, nyer szabadalmat a léghajó és a Diesel-motor. 1904-ben, Herzl halálának évében mutatják be a Pillangókisasszonyt, születik meg Salvador Dalí, II. Vilmos német császár pedig elsőként rögzíthetett Thomas Edison hangfelvevőjére egy dokumentumot. A közlekedés, a telekommunikáció vagy az orvostudomány területén a mindennapjainkat a mai napig meghatározó innovációk korszaka ez. Herzl szavaival élve: ebben a korban születtek a művelt világ legcsodálatosabb technikai vívmányai.[254] Ő maga rajongott Ferdinand Lessepsért, a Szuezi- és a Panama-csatorna építőjéért, drukkolt Alexander Marmorek tuberkulózis elleni szérumkísérleteinek, és lelkesítette az új automobilok használata.[255] Mindezek iránt nemcsak hogy érdeklődést mutatott, hanem a cionista mozgalom alátámasztását is látta az újabb és újabb találmányokban. „A mai kor cionista gondolata teljességgel modern. A mai élet állapotaihoz és körülményeihez igazodik, és a mi korunk lehetőségeiből kiindulva akarja megoldani a zsidókérdést. Igen, mi hisszük, hogy most sikerülhet, mert az emberiség oly gazdag lett közlekedési eszközökben és technikai vívmányokban. Vállalkozások, amelyek fél évszázada még a fantázia szüleményeinek számítottak, ma már a mindennapi élet részét képezik. A gőz és az elektromosság megváltoztatták a föld képét. Ebből az emberiesség számára is le kell vonni a következtetéseket.”[256]

„Úgy fogok a föld uraival tárgyalni, mint aki közülük való.”[257]

A 19. század, egészen az első világháborúig, egyértelműen Európa korszaka. A századfordulón a világot még Európa uralja, miközben már minden mozgásban van. Nemzeti függetlenségi harcok sora zajlik, gondolhatunk a Krétán jelen lévő, a naplóban is többször visszatérő görög–török konfliktusra, a balkáni államok elszakadási törekvéseire az Oszmán Birodalomtól, az örmény nacionalizmus felerősödésére, a dél-afrikai búr háborúkra vagy akár a kubai függetlenségi háborúra. Megjelenik előttünk a nagyhatalmak érdekkonfliktusa Afrikában, a Közel- és Távol-Keleten, a dél-afrikai aranybányák kiaknázása vagy a Berlin–Bagdad-vasútvonal építése. Érzékelhető az európai nagyhatalmak soha nem látott versenyfutása a gyarmatokért és egyben befolyásuk növeléséért, a háttérben már körvonalazódnak az első világháború szövetségi rendszerei, ugyanakkor olyan kezdeményezések is elindulnak, mint a hágai békekonferencia.

Herzl többek között abban is kiemelkedett elődei és kortársai közül, hogy felismerte követelésének nemzetközi beágyazottságát. Világos volt előtte, hogy a tömeges letelepedés Palesztinában és a szuverén államiság nem tud megvalósulni kizárólag a zsidók ügyeként, azt a világ nagyhatalmainak együttesen kell megoldaniuk. Szüksége volt hozzá nagyhatalmi támogatásra, ráadásul Palesztina stratégiai jelentőségéből fakadóan nem volt elég egyetlen jóakaró – össze kellett hangolni a szerteágazó érdekeket, ahogy az korábban a Balkán sorsát befolyásoló, 1878-as berlini kongresszuson történt. Herzl ugyanis egy olyan területet szeretett volna megszerezni a zsidóknak, ahol szinte minden nagyhatalom érdekelt volt a minél nagyobb befolyásszerzésben.

Arra törekedett, hogy tárgyalópartnereinek világpolitikai perspektívából világítsa meg a kérdést. Tudta, hogy nem elegendő a zsidók elnyomására hivatkozva jóember-versenyt indítani a külföldi hatalmak között, hanem azok önérdekkövetését kell figyelembe venni. Ebbe legalább annyira beletartozott az adott ország belső társadalmi békéjének fenntartása, mint politikai, gazdasági befolyásszerzése a Közel-Keleten vagy nemzetközi presztízsének növelése. Érdekalapon akarta bevonni a nagyhatalmakat, érvrendszerét pedig ennek megfelelően alakította.

Herzl megannyi diplomáciai tárgyalását megörökítette a naplóban. Világosan látszik, hogy kezdetben nehézséget okozott megtalálnia a megfelelő viselkedési formát, megértenie és elfogadnia a diplomácia külön világának szabályrendszerét. Ráadásul több eltérő kulturális közeget kellett kiismernie, hiszen más volt a török szultáni udvar normarendszere, mint a német császár környezetéé. Elképesztő kitartásával és szó szoros értelemben vett nyomulásával egyre feljebb és feljebb jutott el, sikerült kiépítenie egy valóban hasznosítható és mozgatható nemzetközi kapcsolatrendszert. A cionista szervezet növekedése és Herzl nemzetközi érdekérvényesítése kölcsönhatásban voltak egymással: egy-egy fontos személynél tett látogatás vagy audiencia nagyban növelte Herzl mozgalmon belüli renoméját és támogatottságát. Éppen ezért volt csalódott, amikor a német császárral való találkozója nem a neki megfelelő módon lett kommunikálva a sajtóban.

Herzlnek folyamatosan változó nemzetközi környezetben kellett manővereznie. Egy olyan sakkjátszma zajlott, amelyben Herzl és a cionizmus csak egy éppen felbukkanó, a táblára lépő mellékszereplőként írható le. A tőle független változók állandó mozgásban voltak, ami folyamatos helyzetelemzést és alkalmazkodást követelt meg tőle. Hamar szembesülnie kellett azzal, hogy a nagyhatalmak számára valódi kockázatot jelentett felkarolni a cionizmus ügyét, nem pusztán a saját területén élő zsidók és az esetleges belpolitikai hatások, hanem a nemzetközi következmények miatt is. Herzl minden erejével azon volt, hogy rájöjjön: az újabb és újabb felállásokban kinek lehet érdeke támogatni az ügyét. Mindez azt is jelentette, hogy a nemzetközi színtéren csak egy pragmatikus, érdekalapú megközelítés alkalmazása vezethetett eredményre. Herzl ennek megfelelően a legkevésbé sem volt „finnyás”, amikor támogatókat akart szerezni, diplomatikusabban fogalmazva: multilaterális stratégiát folytatott.[258] Ahol potenciált érzett, ott próbálkozott. Többek között járt az olasz királynál és a pápánál is, akinél azt próbálta elérni, hogy jelentse ki: nincs ellenére a cionizmus, ha a szent helyek területenkívüliséget élveznének.[259] Saját hazája, az Osztrák–Magyar Monarchia esetében különös kettősség volt megfigyelhető: több miniszterelnökkel is személyes, sőt már-már bizalmi viszonyban állt, akik számos kérdésben kikérték a véleményét. Koerbernek beszédet is írt, Badeninek a birodalomban bevezetendő többnyelvű iskolarendszerről fogalmazott javaslatot. Felmerült az a végül meg nem valósuló ötlet is, hogy Herzl hozzon létre egy, a kormány támogatásával működő lapot. Összességében azonban az Osztrák–Magyar Monarchia nem lett szószólója az ügynek. A főszerepet az Oszmán Birodalom, a Német Császárság, Nagy-Britannia és Oroszország játszotta.

„Mi nem támadunk meg senkit, de készen állunk a háborúra az egész világ ellen.”[260]

Herzl a legtöbb energiát a mozgalom által megfogalmazott végcél, Palesztina területének megszerzésébe fektette. Azonban gondolataiból és cselekedeteiből arra következtethetünk, hogy eredendően területfüggetlen volt számára a zsidó állam megalapítása: „Az ígéret földje ott van, ahol anélkül lehet ferde orrunk, fekete vagy vörös szakállunk, hogy már pusztán ezért megvetnének minket. Ahol végre saját földünkön, szabad férfiakként élhetünk, és a saját hazánkban nyugodtan halhatunk. Ahol a nagy tettek jutalmaként minket is megbecsülnek. Ahol békében élhetünk az egész világgal, amit szabadságunk által szabaddá, gazdagságunk által gazdaggá, nagyságunk által pedig naggyá tettünk. Úgy, hogy a gúnykiáltás, »zsidó!«, a tisztelet szavává válik, ahogyan a német, az angol és a francia, röviden az összes kultúrnép.”[261] Ezt bizonyítja az is, hogy a terület kiválasztását kezdetben pusztán tudományos kérdésnek tekintette.[262] Palesztina mellett eleinte Argentínát mérlegelte: „Palesztina ellen szól Oroszország és Európa közelsége, a terület szűkössége és az éghajlat, amitől már elszoktunk. Mellette szól viszont a hatalmas legenda.”[263] Halála előtt ugyanez a gondolat köszön vissza a későbbiekben ismertetett Uganda-terv esetében is. Herzlnek tehát Palesztina nem hordozott akkora többletjelentést, ami miatt ne lett volna hajlandó reálpolitikai kompromisszumok meghozatalára, hiába vált időközben kristálytisztává előtte, hogy Palesztina szimbolikus jelentősége miatt muszáj lenne ehhez a területhez ragaszkodnia.[264] „A népünket oda kötik az érzelmei. Olyan szentimentalizmus ez, amelyből Törökország komoly előnyökre tehet szert.”[265]

Palesztina nem csak a Herzl által fent említett tényezők miatt volt problematikus. Egyrészt, nem pusztán a zsidóság, hanem az iszlám és a kereszténység számára is legalább akkora spirituális, eszmei jelentőséggel bírt, ugyanannyira bölcsőjüknek tekintették a területet. A mindhárom vallás szent helyét képező Jeruzsálem helyzete a mai napig ennek a konfliktusnak a leképeződését jelenti. Herzl ezt úgy kívánta áthidalni, hogy Jeruzsálemet területen kívülinek, vagyis extraterritóriumnak nyilvánította volna, ami senkié és mindenkié, a szent hely, amely minden hívő birtoka.[266] Ez a szimbolikus többlettartalom az egyik magyarázata annak, hogy a Szentföld egyre nagyobb figyelmet kapott a korszakban az európai hatalmak részéről. Befolyásuk fontos jele volt, hogy francia, brit, orosz konzulátusok nyíltak, amelyek – elsősorban a keresztény – külföldiek, a nem muzulmán kisebbségek védőhatalmaiként is felléptek.[267] Ennek fényében érthető, hogy a cionizmust és az európai zsidóság palesztinai letelepítését kedvezően fogadták az európai hatalmak, mivel ebben is saját befolyásuk kiterjesztésének lehetőségét látták.[268]

Másrészt, a terület nem volt se néptelen, se gazdátlan. Palesztinai arabok lakták, már több száz éve az Oszmán Birodalom fennhatósága alatt élve. Csak ekkoriban, az 1880-as években kezdődött meg azon zsidó telepek kialakítása, amelyek leginkább a Hovevei Cion és Edmond de Rothschild nevéhez fűződtek, és ahova egyre több orosz és zsidó román vándorolt ki. Mai szemmel hihetetlenül naivnak, egyenesen politikailag rövidlátónak tűnhet Herzl elképzelése az arabokkal való békés együttélésről, amit többek között a térség felszínes ismerete és európai szemléletmódja indokolt. Úgy vélte, a gazdasági és társadalmi haladás összekapcsolja majd az arabokat és a zsidókat. Emellett nem számolt azzal, hogy az arab nemzeti mozgalom legnagyobb felhajtóereje a zsidók fokozatos, de növekvő számú betelepedése lesz, csakúgy, ahogy a zsidó nacionalizmus gyúpontja az európai nacionalizmusokban és az azokkal is szorosan összefüggő antiszemitizmusban volt keresendő.

Harmadrészt, a Közel-Kelet és benne Palesztina egy geopolitikailag egyre inkább felértékelődő, több okból is stratégiai jelentőségű régiót jelentett, ami fokozta az európai nagyhatalmak érdeklődését, így például szinte mindenki vasutat szeretett volna ide építeni. A Szuezi-csatorna megnyitását követően ugyanis a térségen keresztül vezetett az út Ázsiába és Indiába, mivel az északról érkező út az oroszok kezén volt. Ezért is hívja Herzl egy alkalommal a Palesztina-kérdést a legújabb ázsiai fejlemények kiegészítő elemének.[269] Az iraki olajmezők felfedezése pedig újabb okot szolgáltatott a térség iránti fokozott figyelemre.[270] Mindezt tetézte, hogy az Oszmán Birodalom korszakbeli hanyatlása hatalmi vákuumot teremtett a régióban.

Herzl meg volt győződve róla, hogy a nagyhatalmak közel-keleti játszmája akár a zsidók javát is szolgálhatja, hisz súlytalanságukból fakadóan nem jelentettek fenyegetést egyik félre nézve sem. Mindazonáltal ez azt a veszélyt is magában hordozta, hogy a nagyhatalmak játékszerévé fogja tenni a mozgalmat.[271] Herzl érvelésében maga is szerette egyfajta előretolt európai bástyaként láttatni a mozgalmat, ami, mint látni fogjuk, az Oszmán Birodalom egyik legnagyobb félelme is volt. „Meggyógyítjuk a Közel-Kelet beteg szegletét. Vasutat építünk Ázsiába, a kultúrnépek hadiútját. És ez a hadi út nem egyetlen nagyhatalom birtokában lenne.”[272] Emellett Herzl gyakran használta azt a nem feltétlenül igaz, de jól hangzó argumentumot, hogy Európa a zsidó állam támogatásával egy időben megszabadult volna mind az antiszemitizmustól, mind a zsidó forradalmároktól.[273]

Herzl jól ráérzett egy lehetséges, halála után valóban bekövetkező forgatókönyvre: „Törökország forrong. Ha az orientális kérdést Törökország felosztása révén oldanák meg, akkor az európai kongresszuson talán megkaphatnánk egy darabka semleges földet.”[274] Ugyanakkor számolt a másik szcenárióval is: az Oszmán Birodalom hiába volt Európa beteg embere, a kívánt terület felett egyelőre neki volt fennhatósága, így egyszerűen nem lehetett nem figyelembe venni mint tényezőt. Ezért egy darabig mindent megpróbált megtenni, hogy a szultánt pénzügyi támogatással és az államháztartási egyensúly visszaállításának reményével kecsegtetve elősegítse az Oszmán Birodalom fennmaradását, amiért cserébe önálló területet várt.

Az Oszmán Birodalom ekkor súlyos válságperiódusát élte, aminek itt most két központi elemét emeljük csak ki. Egyrészt, súlyos pénzügyi eladósodottságából fakadóan rettentő kitett volt az európai hatalmaknak, ami lehetőséget adott számukra a nyomásgyakorlásra és a birodalom gyengítésére. Herzl mindezek alapján úgy gondolta, hogy a pénzügyi rendezés és a kiszolgáltatottság megszüntetésének ígérete meggyőzi a szultánt a cionista ügy támogatásáról, ezért egy visszautasíthatatlan – tegyük hozzá, fedezet nélküli – pénzügyi ajánlatot akart tenni.[275] Érvrendszerének másik eleme volt, hogy a szultán megtépázott nemzetközi presztízse nagyot növekedne, ha az emberiség jótevőjeként befogadná a hazátlan zsidókat.[276] Azonban II. Abdul Hamid török szultán több okból sem akarta támogatni az ügyet. Úgy vélte, a zsidókon keresztül az európaiak befolyása még a jelenleginél is sokkal jobban megnövekedne a térségben, hiszen mint már említettük, egyfajta előretolt európai helyőrséget látott bennük, másrészt a gazdasági problémák mellett szembesülnie kellett az országát érintő másik súlyos válságtényezővel is: a birodalmon belül növekvő dezintegrációs folyamatokkal. Gondolhatunk itt a balkáni államok elvesztésére, Egyiptom csak névleg történő uralására, a macedónok épp ekkor zajló lázadására vagy az egyre erőteljesebb örmény nemzeti mozgalomra, amely ellen a hatalom brutális mészárlásokkal lépett fel. Ráadásul a szultán politikai kihívója is ekkor kezdett éledezni: az ifjútörök mozgalom. Palesztina átengedése a zsidóknak, azaz egy nacionalista ügy felkarolása tehát dominóeffektust indíthatott volna el, még jobban feltüzelte volna az önállósodási kísérleteket. Egy szó mint száz: Törökországnak nem állt érdekében egy olyan vállalkozás támogatása, amely gyakorlatilag kiszakított volna egy újabb darabot a birodalom fennhatósága alól.[277] Ez veszélyeztette volna Törökország területi integritását és politikai szuverenitását is.

Herzl ezt a következtetést nagyon sok idő, energia, utazás és pénz ráfordítását követően vonta csak le. A szultán meggyőzésére öt utat tett Konstantinápolyba 1896 és 1902 között. Számos engedményre hajlandó lett volna, nem ragaszkodott a zsidó állam kifejezéséhez, a tárgyalások során egyfajta török fennhatóság alatt álló autonóm vazallusállam kezdett körvonalazódni, végső terve egy területi társaságon keresztüli betelepedés lett volna. A szultán azonban kikötötte: a zsidók csak mint török alattvalók jöhetnek a birodalom területére, azon belül pedig bárhova, kivéve Palesztinába.[278] Herzl hosszú ideig tartó reménykedése nem pusztán hiszékenységének tudható be, sokkal inkább annak a ténynek, hogy Törökország bevonása nélkül meg volt kötve az ő és a többi európai hatalom keze is. A számára életidegen szultáni udvar egész működése, a baksis rendszere, az intrikák felfejthetetlen sokasága, az egyértelmű válaszok hiánya, valamint az újabb és újabb közvetítő emberekbe vetett bizalma sokáig sikerrel kecsegtették. „Mindegyik tárgyalás előjátéka szörnyen körülményes, sokkal jobban kifáraszt, mint maga a tárgyalás.”[279] Ma már azonban tudjuk, hogy a törökök a kezdetektől mindent megtettek, hogy megakadályozzák a cionizmus sikerét és a zsidók betelepedését Palesztinába. Részletes tervet dolgoztak ki, hogy a török külügyi szervezet hogyan győzze meg a hatalmakat, hogy ne támogassák a cionista mozgalmat.[280] Hosszú távon azonban nem jártak sikerrel, hiszen mindegyik európai nagyhatalom kibocsátott olyan igazolványokat, amelyekkel a zsidók külföldi állampolgárokként letelepedhettek Palesztinában. 1909-re Palesztina zsidó lakossága az 1882-es szám háromszorosára nőtt.[281]

Még egy érdekes jelenségre kell itt felhívnunk a figyelmet. Herzlnek elég korán elmagyarázták az örmény ügy jelentőségét, akiknek erőszakos elnyomása éles törökellenes visszhangot váltott ki Európában. A szultánnak ezért elsődleges érdeke volt megtépázott presztízsének helyreállítása, Herzl pedig annak érdekében, hogy a szultán kedvére tegyen, hajlandó volt segíteni renoméjának javításában – az örmények ellenében. Vagyis Herzl, egy, a területi különállásért küzdő nacionalista mozgalom vezetője, önérdekének megfelelően hajlandó volt a szultán szempontrendszerét előrébb helyezni, mint egy másik, hozzá hasonlóan nacionalista célokat maga elé kitűző – igaz, más eszközökkel harcoló – nemzeti mozgalomét.

Az európai hatalmakat szemügyre véve Herzl eleinte az antiszemitizmus egyik melegágyának számító Német Birodalom támogatásával kalkulált. Egyik legnagyobb és leghűségesebb patrónusát a badeni nagyherceg személyében találta meg, aki közvetlen kapcsolatot jelentett II. Vilmos császárhoz. Herzl azzal érvelt neki, hogy a zsidók fokozatos kivándorlása nem okoz majd gazdasági zűrzavart,[282] viszont gyengülni fog általa a német szocialista mozgalom,[283] valamint a német Közel-Kelet-politika szempontjából is előnyös lenne, ha egy semleges nép élne az Ázsiába vezető legrövidebb út mentén.[284] Ráadásul Herzl a német kultúra képviselőiként tekintett a zsidókra, ami azt is jelentette volna, hogy az általuk megjelent volna a Közel-Keleten.[285] Herzl kompromisszumos megoldásként elfogadta volna a német protektorátust: „A Porta fennhatósága és Németország protektorátusa elegendő jogi megalapozottság lenne. A kérdés csak az, hogy »és« vagy »vagy«. Fennhatóság és/vagy protektorátus? Meg fogjuk látni, hogyan alakulnak a dolgok.”[286] A vállalkozás előnyeit is érzékelő német császárban viszont félelmet ébresztett, hogy a cionizmus támogatása antiszemitizmusnak tűnhet majd azon zsidók szemében, akik nem támogatják a cionizmust, olyan látszatot kelthet, mintha meg akarna szabadulni a zsidóktól. Tudni kell azt is, hogy Németország egyik legnagyobb térségbeli célja ekkor a Berlin–Bagdad-vasút beindítása volt, amelyhez elengedhetetlen szükség volt II. Abdul Hamid jóindulatára.[287] A német–török kapcsolat alakulása, a két ország közötti relatíve jó viszony a német külpolitika prioritását képezte, azt nem akarták beáldozni.[288] Sokkal inkább érdekében állt az Oszmán Birodalom fennmaradása és vele jó viszonyban lenni, mint a többi nagyhatalommal osztozkodni a területen. Éppen ezért volt Herzlnek hatalmas csalódás 1898-as jeruzsálemi útja, ahol találkozott ugyan a német császárral, de végül az nem köteleződött el a cionizmus ügye mellett. Herzl ezt nagy kudarcnak értékelte, ugyanakkor levonta a tanulságot, és a korszak másik nagyhatalma, London felé kezdett orientálódni.

A brit politika számára központi területnek számított a Közel-Kelet, azon belül is Palesztina, leginkább a már említett Indiába vezető szárazföldi út miatt.[289] Herzl, felismerve a különleges angol érdekeket, valamint az örmények elleni mészárlás által kiváltott felháborodott reakciókat, próbálta mind az angol közvéleményt, mind pedig a politikai vezetőket maga mellé állítani a sajtón keresztül. A cionizmus egyébként is több szálon kötődött az országhoz, részben a Zsidó Gyarmati Bank központja is Londonba volt bejegyezve, és egyfajta gesztusként az 1900-as Negyedik Cionista Kongresszust is itt tartották. Mindezeknek megvolt a foganatja, a cionizmus a brit politika és szereplői figyelmébe került.[290] Herzl a tárgyalásai során kereskedelmi és gazdasági érvek mellett játszott a zsidó szenvedés húrjain, és megemlítette a zsidók nemzetközi befolyását is; hangsúlyozta az emberiességi szempontokat, de a geopolitikai tényekre és a brit birodalmi érdekekre is felhívta a figyelmet.[291] „Szerény becslések szerint tízmillió zsidó él a földön. Nem mindenütt szabad majd nekik Anglia színeit nyíltan viselniük, de a szívükben ott fog rejtőzni az ország, ha egy ilyen tett által a zsidók patrónusává válik. Anglia egyetlen csapással szerez tízmillió titkos, de hűséges alattvalót, akik az egész világon a legkülönfélébb foglalkozási ágakban tevékenykednek. […] Anglia nagysága és befolyása tízmillió ügynökkel fog gyarapodni. Az ilyesminek pedig politikai és gazdasági hatása is van. Egészen biztosan nem túlzás azt állítani, hogy egy zsidó inkább egy olyan ország termékét szerzi be és terjeszti, amelyik jót tett a zsidó néppel, mint egy olyanét, amelyikben rosszul megy a zsidók sora. […] Ismerje fel az angol kormány, milyen érték az, ha megnyeri a zsidó népet.”[292] Herzl malmára hajtotta a vizet, hogy egyre tömegesebb volt a külföldiek, köztük a zsidók bevándorlása az országba, ami megosztotta a közvéleményt. Különbizottságot állítottak fel a kérdés vizsgálatára, amelynek egyik ülésére Herzlt magát is meghívták mint tanút.[293] A megoldás iránti igényt csak erősítette az 1903-as kisinyovi pogrom, amely felébresztette az angol vezetők félelmét, hogy az oroszországi zsidó menekültek elárasztják Angliát. Ez eredményezhette először az egyiptomi el-arishi, majd a kelet-afrikai, úgynevezett Uganda-terv felvetését a brit politika néhány prominense részéről, hiszen így a bevándorlási hullám egy részét az ekkor brit uralom álló területre lehetett volna elvezetni. Az ötletet adó Chamberlain, aki a brit gyarmatokért felelt, két legyet ütött volna egy csapásra: belpolitikailag csökkentette volna a bevándorlók befogadásából fakadó társadalmi feszültségeket, egyben a birodalom hasznos elemévé tette volna a menekülteket.[294]

Miután a törökök és a németek is elzárkóztak az áhított terület megadásától, a britek által kínált alternatív javaslat felértékelődött. Ráadásul Herzl számára ez mutatta meg leginkább, hogy valódi tényezőként számolnak velük, az ötletet már önmagában elismerésnek tekintette. A tervek komolyan vételében szerepe lehetett annak is, hogy hosszú távon nagyobb taktikai hibának gondolta volna visszautasítani az ajánlatot az egyetlen potenciálisnak tűnő támogatótól. Ráadásul abbéli reménye is közrejátszhatott, hogy a mozgalmon belüli támogatottságát növelheti, ha fel tud mutatni valamilyen kézzelfogható eredményt. Ő tehát megfontolásra érdemesnek tartotta, hogy a Nagy-Britannia által javasolt, Palesztinán kívüli, lehetőleg ahhoz közel eső területen telepedjenek le a zsidók – átmeneti jelleggel. Mindazonáltal ő is érezte a kérdés fonákját: sokáig az angoloknak is azt kommunikálta, hogy kizárólag Palesztina fogadható el: „Mi, makacs zsidók mégis inkább ragaszkodunk Palesztina homokjához és karsztjához.”[295] Végül véleményének megváltozásához bizonyára hozzájárulhatott, hogy a zsidók helyzete mind Romániában, mind Oroszországban eszkalálódott, amire Herzl minél előbb megoldást akart találni, még ha csak ideiglenes jellegűt is, ahogy ő fogalmaz, egy gyűjtőhelyet.[296] Herzl szemében tehát az eddig felsorolt tényezők felül tudták írni Palesztina szimbolikus jelentőségét: sokkal inkább gondolkodott ekkor politikusként, mint zsidóként. El-Arish terve a vízellátási gondok miatt ugyan hamar kútba esett, de hogy Herzl mennyire bizakodott benne, azt a következő idézet bizonyítja: „Annyira biztos voltam a Sínai-ügyben, hogy már nem is akartam családi sírhelyet vásárolni a döblingi temetőben, ahol apám ideiglenesen nyugszik. De most már látom a kudarcot, úgyhogy elmentem a kerületi törvényszékre, és megvásároltam a 28. számú sírhelyet.”[297]

Itt jutunk el Herzl életművének egyik legtöbbet vitatott mozzanatához, amelyet sokan megbocsáthatatlan politikai baklövésnek, felelőtlen kalandorkodásnak ítélnek meg. Elfogadásra javasolta ugyanis a szerinte a zsidó államisághoz vezető fontos lépésnek tartott Uganda-tervet, amely a zsidóságnak azonnal nemzetközi jogi státuszt adott volna. A kérdés elképesztő indulatokat váltott ki a cionista mozgalmon belül, Herzl helyzete is megingott miatta.[298] Végül a Kelet-Afrikába kiküldendő expedíció ügyében a kongresszus támogatólag foglalt állást, de az orosz küldöttek tiltakozásuk jeléül kivonultak a szavazás után, később pedig ultimátumot adtak Herzlnek: vagy mondjon le, vagy nyilvánítsa ki, hogy egyedül Palesztina és Szíria jöhet szóba a zsidó otthon létrehozására.[299] Végül a „projekt atyja”, Chamberlain hamarosan lemondott posztjáról, az Uganda-tervet pedig már Herzl halála után, az 1905-ös bázeli kongresszuson megvalósíthatatlannak nyilvánították.[300] A britek meghatározó szerepe már Herzl halála után jóval, 1917-ben, a Balfour-nyilatkozat kiadásakor mutatkozott meg a legjobban, amely egy Palesztinában megteremtendő „zsidó nemzeti otthon” felállításának támogatásáról szólt.[301] Ez különleges jelentőséggel bírt, különösképpen, hogy Palesztina brit fennhatóság alá került a két világháború között.

Az Uganda-tervhez hasonlóan szintén nagy visszhangot váltott ki Herzl útja a cári Oroszországba. Sem a felháborodás, sem az oroszok tárgyalási készsége nem volt ok nélküli. Ahogy azt már írtuk, Oroszország kemény repressziót alkalmazott a területén élő zsidók ellen, ami miatt a cionista gondolat kifejezetten népszerűvé vált az országban. Az sem véletlen, hogy a Palesztinába kivándorlás gondolatát hirdető, már említett Hovevei Cion mozgalom is innen indult. A pogromok láttán alakult ki ugyanis az a szilárd cionista meggyőződés, hogy a zsidók csak saját országukban lehetnének biztonságban.[302] Tehát Herzl egy egyértelműen antiszemita politikai vezetéssel ült le tárgyalni, ráadásul akkor, amikor annak nemzetközi reputációja mélyponton volt a Kisinyovban történt zsidóellenes pogrom hatására. Azonban éppen ez volt az oka, hogy az orosz vezetés nyitottságot mutatott Herzl iránt: presztízsjavító lépésnek szánta a tárgyalásokat, egyben el akarta kerülni, hogy a hónap második felében megrendezendő Hatodik Cionista Kongresszuson heves támadások érjék Oroszországot, ami politikailag kínos lett volna neki.[303] Herzl átlátta a számító politikai taktikát, az azonban nem volt ellenére mindaddig, amíg egy új szövetséges lehetőségét rejtette. Méghozzá olyanét, amelynek erőteljes ambíciói voltak a Közel-Keleten és Kelet-Ázsiában is, nem mellesleg képes volt nyomást gyakorolni a törökökre. Az út mérlege felemás volt: Herzl a cár helyett annak csak két miniszterével találkozott, de a belpolitikai szempontok mérlegelése, az Oszmán Birodalom meggyengítésének célja, valamint a függetlenségi mozgalmak támogatójaként fellépő imázs igényéből fakadóan[304] a belügyminiszter a tárgyalásokat követően levélben vállalt garanciát egy palesztinai független állam támogatására, ami Herzl számára hatalmas mérföldkőnek számított.

Ahogy láthatjuk, Herzl életében nem ért el konkrét diplomáciai eredményeket, azonban felhelyezte a cionizmust a világpolitika térképére, a zsidóság immár cselekvő politikai szereplőként „belépett a történelembe”. A nagyhatalmaknak számolniuk kellett a zsidó nemzeti mozgalom létezésével.

Herzl és a magyarok – kitekintés

„A magyarok lesznek Júdea huszárjai.”[305]

A bevezetőben már utaltunk Herzl identitásának sokrétűségére. Egyik legjelentősebb monográfusa, Amos Elon a „pesti német fiú” képét festette meg róla, egykori cionista harcostársa, Israel Zangwill ezzel szemben Budapesthez és Bécshez kötődő közép-európai zsidó identitást tulajdonított Herzlnek. Egyes vélemények szerint magára mint német íróra tekintett, akinek Bécs iránti vonzalma felülírta pesti gyökereit, más meglátás szerint a német kultúra iránti elkötelezettsége nem feltétlenül zárta ki a magyar liberalizmus támogatását. A Herzl gyermekkoráról és fiatalkori éveiről monográfiát író Andrew Handler cáfolta legélesebben a pesti német fiú mítoszát, szerinte Herzl Tivadar minden tekintetben ugyanannyira volt magyar fiú Budapesten, mint Theodor Herzl egy asszimilálódott osztrák Bécsben.[306] Úgy gondolja, Herzl érzelmileg soha nem hagyta el igazán Budapestet, itt töltött fiatalkora során folyékonyan megtanult magyarul, magyarul beszélő gyerekekkel barátkozott, és magyar nyelvű hazafias verseket is írt. Iskoláiban az oktatás nyelve magyar volt, egészen Bécsbe költözésükig kétnyelvűségben élt. Handler megfogalmazásában: „Magyar nyelvű műveit egy magyar fiú írta, akinek a neveltetését és szociális kapcsolatait átszövi a túlsúlyban lévő magyar környezete, míg a német nyelvű művei egy magyar fiútól valók, aki messziről csodálta a német kultúrát.”[307] Ezt a narratívát erősíti, hogy minden évben visszajárt nővére sírjához, magyar politikusokkal is aktívan tartotta a kapcsolatot,[308] egy országgyűlési képviselőnek, Mezei Ernőnek címzett levelében pedig pesti zsidóként aposztrofálta magát.[309] Herzl német identitásának kezdeti instabilitását mutatja az is, hogy bár a jogi egyetem első szemeszterében a németet adta meg anyanyelveként, a következő évben már a magyart tüntette fel, és csak az 1881-es tavaszi félévet követően adja meg ismét a németet, azaz két tanéven át Herzl magyarként tekintett magára.[310]

A napló ugyanezt a komplexitást tükrözi. Magyar kötődéséről árulkodik, amikor a párizsi zsinagógában járva a gyermekkori, Dohány utcai templom emlékképe elevenedett meg benne, vagy hogy a zsidó államról szóló víziójában a magyarokat Júdea huszárjaiként, lovas tábornokokként írta le.[311] Az is szemet szúr, hogy viszonylag gyakran járt Pestre, amihez a már említetteken kívül hozzájárult, hogy kézenfekvő megállóhely volt Konstantinápolyba menet. Vámbéry Ármint, aki segítségére volt a szultánnal való kapcsolatfelvételben, honfitársának nevezte.[312] Egy-egy ilyen elszórt esettől eltekintve német identitása került hangsúlyozásra: „Én német zsidó vagyok Magyarországról, és nem tudok már más lenni, mint német.”[313] Amikor egy vitában főnöke magyarnak nevezte, válasza az volt, hogy ő osztrák állampolgár.[314] Mindemellett egy következő identitásréteg is felvetődik, amikor úgy fogalmaz: „Héber vagyok, a cionista mozgalom vezetője.”[315]

Herzlnek csalódás volt, hogy mozgalma minden igyekezete és reménykedése ellenére sem tudott gyökeret verni szülőhazájában.[316] Nem véletlenül mondta állítólag unokatestvérének, az író Heltai Jenőnek, hogy a cionizmus szempontjából a magyar zsidók a zsidóság kiszáradt ága.[317] Ha valaki, akkor ő mindenkinél jobban értette, hogy Magyarország esetében egyedi helyzetről beszélhetünk, és belátta, hogy olyan cionizmust kell teremteni, amilyet lehet.[318] Erre utal híres mondata is, miszerint a magyar cionizmus elsősorban csak piros-fehér-zöld lehet. És valóban, ez a patrióta cionizmus volt jellemző a magyarországi cionista mozgalomra.[319]

Mindennek hátterében az állt, hogy a bevezetőben már említett, a zsidóság döntő többsége részéről megfigyelhető erőteljes együttműködési vágy, úgy tűnt, hogy kölcsönös: a 19. század elejétől fogva a magyarországi zsidóság számára rendkívül kedvező feltételek kínálkoztak a magyar társadalomba való beilleszkedésre. E folyamat eredményeként alakult ki a híres „zsidó–magyar szimbiózis”,[320] vagy más megfogalmazásban egy love story.[321] Ennek a viszonyrendszernek az egyik mérföldköve az 1848–49-es forradalom és szabadságharc volt, amely során a zsidóság és a nemzeti elit közösen, egységben lépett fel a magyar nemzeti függetlenség eszméje érdekében. Ezzel függött össze, hogy 1849 júliusának végén, a szabadságharc utolsó napjaiban kimondták a zsidók egyenjogúsítását. Az egyéni jogokat biztosító emancipáció végül 1867-ben, a kiegyezés évében valósult meg,[322] majd az azt követő évtizedek a magyar zsidóság számára a rendkívül gyors asszimiláció évei voltak. A jogi folyamatot az 1895-ös recepciós törvény[323] teljesítette be, amely immár a vallási egyenlőséget törvényesítette, a többi bevett vallással egyenlő státuszba helyezve az izraelita vallást.[324] Innentől formális értelemben a zsidók Mózes-hitű vagy izraelita magyarokká változtak.[325] Mindezen lépések a zsidóság asszimilációjának sarokköveiként értelmezhetők.

A már említett egyedülálló fejlődés megragadásához elengedhetetlen megvizsgálni, milyen sajátosságok vezettek ahhoz, hogy a zsidóság sokkal erősebben betagozódott a magyarságba, mint bármelyik egyéb nemzetiségi kisebbség,[326] a magyar nemzeti érzület pedig valóban a lelkük mélyében ültetődött el. Karády Viktor kifejezésével élve a Monarchia időszakában leginkább egy asszimilációs társadalmi szerződés keretrendszerében írható le a zsidóság és a magyar uralkodó réteg viszonya. Ezalatt a liberális nemesség és a zsidó polgárság között létrejött kompromisszumot kell értenünk, amely egy munkamegosztást alakított ki a két fél között. Gerő András szerint a magyar liberalizmus ajánlata a következő volt: légy magyar, s ha magyar leszel, akkor lehetsz polgár is. Magyarságod érdekében minél nagyobb mértékben mondj le saját kulturális normáidról, szokásaidról. Ha mindezt megteszed, akkor nemcsak befogadunk, hanem el is fogadunk.[327] Egyik oldalról tehát a liberális nemesség támogatta a zsidó polgárságot az ország modernizációjában, amely a magyar nemzetiségű középosztály hiánya miatt szinte teljes egészében a zsidókra és a németekre hárult. A politikai hatalmat monopolizáló liberális elit ezért cserébe garantálta az egyéni, majd később a kollektív jogegyenlőséget, bizonyos mértékű vállalkozási szabadságot, valamint ígéretet tett arra, hogy fenntartja biztonságukat, és megvédi őket az esetleges antiszemita támadásoktól. A hivatalos Magyarország politikája ennek megfelelően az emancipációtól az első világháború végéig kifejezetten zsidóbarát volt.[328] Másik oldalról mindennek az „ára” az volt, hogy a zsidóság maradéktalan lojalitást mutat, maximális asszimilációs teljesítményre törekszik, kulturálisan teljesen elmagyarosodik, mindezzel pedig demográfiai értelemben erősíti a magyarság pozícióját a soknemzetiségű államban, és politikailag is támogatja a magyar nemzeti ügyet.[329] Különleges jelentősége volt ennek, hiszen korán csökkenő halandóságával és sokáig magas születésszámával a zsidóság a többi bevándorló és a legtöbb helyben lévő nemzetiségnél gyorsabb demográfiai növekedést mutatott a 19. században. Lecsupaszítva és tranzakcionálisan megfogalmazva: a jogi emancipációval az uralomra jutott liberális hatalmi elit kész volt megfizetni a zsidóságnak az elmagyarosodásra és a „magyar ügy” támogatására való hajlandóságának politikai ellenértékét.[330] Az érdekek kölcsönös felismerése okán mindkét fél jó és megbízható szövetségest talált a másikban, amiből fakadóan a modern nemzeti identitás konstrukciójának folyamatában a modernizálás és a magyar nacionalizmus a magyarok és zsidók közös ügyévé vált. Az asszimilálódó magyar zsidók így váltak elkötelezett magyar nacionalistákká.[331]

Az „egyezséget” hosszú időn keresztül mindkét fél komolyan vette és betartotta. Az asszimilációs folyamat példátlan sikerességét mutatja, hogy 1910-ben a fővárosi zsidóknak már a 90 százaléka volt magyar nyelvű, szemben a katolikusok 84 százalékával vagy az evangélikusok 79 százalékával.[332] Az egész ország vonatkozásában 1900-ban a zsidók 70,8 százaléka volt magyar anyanyelvű, 1910-ben pedig már 75,7, míg ugyanekkor a katolikusok között ez az arány csak 54,5 százalék volt.[333] Így volt lehetséges, hogy a századelőn a népesség 6 százalékát kitevő zsidóság háromnegyedének magyar nyelvi azonossága nélkül a magyarság még mindig kisebbségben lett volna a Kárpát-medencében.[334] A nyelvi értelemben vett magyarosodás kiemelt jelentőségű, de nem egyetlen kritériuma volt az asszimilációnak. Nagy szerepe volt a zsidóságon belül többséggel bíró neológ irányzat által hirdetett szekularizáció terjedésének is, aminek lenyomata volt a magyar mint oktatási nyelv általánossá válása a hitközségi iskolákban, az állami iskoláztatás terjedése, a gazdag zsidó családoknál egyre sűrűbben megfigyelhető nemesítés és bárósítás is. Az egyéni asszimilációs stratégiák szintjén beszélhetünk a zsidó családnevek egyre gyakoribb magyarosításáról, a vegyes házasságok növekvő számáról a zsidó vallás recepciója utáni időszakban[335] vagy a még a neológ zsidó vezetők érdekeivel is szembemenő, a zsidó identitás válságának legszembetűnőbb tünetéről, a kikeresztelkedésről.[336] Mindezen stratégiák a zsidó identitás részbeni vagy teljes mértékű meghaladását, annak elhagyását célozták, egyben elősegítették a státuszmobilitást, lendületet nyújtottak a modernizációnak és a polgárosodásnak.[337] A magyarországi gazdasági, kulturális és politikai modernizáció folyamatában a helyi zsidóság Európában sehol máshol nem megfigyelhető mértékben játszott szerepet.[338]

A magyar zsidók fejlődésének specifikuma megannyi más elemből állt össze. Nemcsak nagyságrendben, az abszolút számadatokat nézve volt itt tömegesebb az asszimilációs folyamat, mint Nyugat-Európában, de időben is sokkal gyorsabban zajlott le, lényegében az 1867-es kiegyezést követő, az első világháborúig tartó néhány évtizedben. Mindez ráadásul nagyobb „asszimilációs teljesítménynek” tekinthető, hiszen egy nyugati mintához mérve elmaradottabb társadalomban történt, ahogy egyedi az is, hogy nem egy egységes nemzetállam uralkodó nemzete irányába történt az asszimiláció, hanem egy soknemzetiségű ország uralkodó nemzeti kisebbségébe.[339]

A fent leírtak természetesen nem jelentik azt, hogy ne lettek volna meg az asszimilációs folyamat saját problémái. Volt például olyan, ekkor már megfogalmazódó asszimilációs kritérium, ami a legteljesebb társadalmi asszimiláció révén sem volt teljes mértékben teljesíthető: a magyar nemzetkarakter elsajátítása.[340] Kérdés az is, hogy a gyors és alapos asszimilációval az integráció is együtt járt-e, a zsidók a magyar néptől különböző vagy annak részét alkotó közösséget alkottak-e azután, hogy megugrották az elvárt követelményeket. Az asszimilációs identitás túlhangsúlyozása azonban eltakarta az asszimiláció belső töréspontjait, ahogy ellehetetlenítette az integrációs identitás felépítését is.[341]

A cionizmus a rendkívül sikeres és ekkor még töretlen asszimilációs folyamat előtt kihívásként és fenyegetésként jelent meg. A Herzl mozgalmára adott reakciók élesen megvilágítják a zsidók magyarságtudatának jellemzőit, amelyeknek a későbbi évtizedek során is meghatározó jelentőségük lesz.[342] A más kérdésekben egyébként végletekig megosztott, 1868 óta külön szervezetként működő neológ és ortodox zsidó felekezet[343] a cionizmus elutasításában – igaz, részben más megfontolások alapján – teljes mértékben egymásra talált.

A zsidóságon belüli két legmeghatározóbb irányzat között végbement szakadás, ahogy a cionizmus megjelenése is, eltérő zsidó identitásstratégiák leképeződését jelentette. Az ortodoxok mélyen elítélték és saját önálló felekezeti létükre veszélyt jelentőnek látták a vallási előírásokat be nem tartó, „díszzsidónak” vélt neológokat.[344] Ezzel szemben ők a vallási hagyomány fenntartása, a nyelvi és életmódbeli elkülönülés mellett foglaltak állást.[345] A konkrét hitéleti vitán felül mindazonáltal az ortodoxok körében is jellemző volt a fennálló hatalom iránti lojalitás és a magyarosodás, a peremvidékek ortodoxai is határozottan a nemzeti öntudatra ébredő nemzetiségekkel szemben foglaltak állást.[346] Az ellenérzés közös gyökere volt, hogy a cionizmus veszélyeztette a zsidó establishment köreit, nem ismerték el a zsidó társadalom hierarchikus megosztottságát, elutasították az „arra érdemesek” vagyoni helyzetén és presztízsén alapuló vezető szerepet, ehelyett az egész „zsidó nép” nevében követeltek irányító szerepet.[347]

Az ortodoxok cionizmussal szembeni viszolygásának gyökere leginkább annak szekuláris, vallástalan jellegéből fakadt, ami ezáltal szerintük sokkal inkább a nyugati civilizáció, mint a zsidó hagyomány tükröződése volt. Bár a két gondolkodás közös pontját jelentette a Cion területéhez való ragaszkodás, hiszen a judaizmus központi eleme volt az oda való visszatérés, ugyanakkor az ortodoxok elvei szerint az a Messiás eljöveteléhez kötődik, tehát világi erőfeszítéseket tenni és hatalmi eszközökkel élni annál korábbi időben a lehető legsúlyosabb bűnnek számít.[348] Úgy vélték, Isten döntése volt, hogy a zsidóság elhagyja hazáját, ezért ugyanígy csak Isten dönthet a visszatéréséről is. Herzl ezzel végletesen szembement, amikor az egyéni akarat és cselekvés szerepét állította politikájának középpontjába.

A polgárosodás és az asszimiláció útját képviselő, szekularizált zsidókat a neológ felekezet tömörítette, amelyhez a pesti zsidóság több mint 90 százaléka tartozott.[349] A neológ érvrendszer középpontjában a magyar állam iránti lojalitás hangsúlyozása állt. A cionizmus ugyanis szerintük nem fért össze a zsidók magyar haza iránti elkötelezettségével, azt hazaárulásnak titulálták, ami megítélésük szerint egyben veszélyt jelentett az addig elért vívmányokra, kockára tette a kivívott egyenlőséget és a megszerzett pozíciókat.[350] A legfőbb elvi vita abban állt, hogy ők a zsidóságot vallásfelekezetnek tekintették, magukat zsidó vallású, hazával már rendelkező magyarokként definiálták, míg a cionisták önálló, állam nélküli nemzetnek tételezték a zsidóságot. Ezt fejezi ki a következő idézet: „Magyar sionizmus nincs, nem is lesz, nem is lehet soha. A magyar embernek nem veszi be a természete. A magyar ember pedig magyar, ha zsidó is, magyar a lelke, magyarul érez.”[351] A legérzékletesebben talán Szabolcsi Miksa, a kor meghatározó zsidó újságírója fejezte ki ezt az attitűdöt, amikor Herzllel történt személyes találkozójuk során azt mondta: „Nem azért vagyunk mi magyarok, hogy másoknak tessünk, hanem magyarok vagyunk, mert szívünk, érzésünk magyar, mert mások nem lehetünk, mert mások lenni nem akarunk.”[352]

Összességében láthatjuk, hogy a magyarországi zsidóság nem fejlesztett ki olyan nemzeti tudatot, ami a cionista ideológiát tömeges méretekben elfogadta volna.[353] Ráadásul a fenti érveken kívül erőteljesen hozzájárult a cionizmus szinte teljes körű elutasításához a cionizmus és a modern magyar politikai antiszemitizmus által hirdetett program között fellelhető egybeesés. A teljes integráció lehetetlenségét látva és az asszimiláció csapdáit felismerve ugyanis mindkét mozgalom a zsidók kivándorlását tekintette volna kívánatosnak. Természetesen a következtetéshez vezető megfontolások szöges ellentétei voltak egymásnak, mégis, a végcél azonosságából fakadóan a magyar zsidók a gondolatot elsősorban az antiszemita mozgalommal kötötték össze, rögtön el is utasítva azt.

A modern politikai antiszemitizmus az 1873-as gazdasági világválságot követően kezdett életre kelni Magyarországon, amikor az elmagyarosodás révén társadalmi és szakmai sikereket elérő, egyre feljebb emelkedő zsidó réteget a modernizáció kárvallottjai előtt bűnbakként bemutatásra alkalmas csoportként azonosították.[354] A gondolat a tiszaeszlári vérvád megfogalmazásában és politikai párt formájában is testet öltött az 1880-as évek elején: ekkor hozta létre Istóczy Győző az Országos Antiszemita Pártot. Istóczy egyik leghíresebb beszédében már 1875-ben, A zsidó állam megjelenése előtt több mint húsz évvel, még a Szabadelvű Párt képviselőjeként, a magyar parlamentben is kezdeményezte a zsidók visszatelepítését Palesztinába: „Ne csak a keleti-keresztény népek szabadságigényei nyerjenek az európai érdekeknek megfelelő kielégítést, hanem a 18 száz évvel ezelőtt feldúlt hazájából kiűzött zsidó népnek is végre-valahára igazság szolgáltassék azáltal, hogy annak hőn szeretett eredeti hazája, Palesztina, kellőleg megnagyobbítva, akár a magas porta szuverenitása, avagy szuverenitása alatt autonóm tartományként, akár pedig önálló zsidó államként visszaállíttassék, s ekképp a jelenlegi elszéjjeledettségében az európai nemzetek haladását gátló és a keresztény civilizációt veszélyeztető zsidó nép önmagának visszaadva, saját nemzeti kormány és nemzeti institúciók jótéteményei mellett, rokon semita törzsek közepette, az erőben lehanyatlott és visszamaradt Keleten mint egy életerős, hatalmas új elem a civilizációnak hathatós tényezőjévé válhassék.”[355] Mellesleg Istóczy erre a beszédére úgy emlékszik vissza, mint ami az elhatározó lökést adta a cionista szervezkedésre.[356] Későbbi megfogalmazásában is előbukkan a cionizmussal való párhuzam: „Mi csak azt mondjuk, hogy mi, antiszemiták, egyszerűen nem-zsidó zionisták vagyunk. […] Mi magyar antiszemiták se akarunk egyebet, mint amit a zionista zsidók akarnak, hogy t. i. az európai diplomáczia közvetitésével állittassék vissza a zsidó állam valahol, (csak nálunk Magyarországon ne) lehetőleg Palesztinában. […] Azok a zsidók, akik asszimilálódni nem akarnak vagy nem tudnak s a kik rosszul érzik magukat közöttünk (de viszont mi is rosszul érezzük magunkat mellettük), térjenek vissza saját hazájukba, ahová aztán elmehetnek velük a mi javithatatlan filoszemitáink is.”[357] Az első hallásra groteszknek tűnő érdekazonosság Herzl naplójából is kiolvasható: számos antiszemita érzelmű emberben talált támogatóra, többször említi az Országos Antiszemita Párt egykori tagjával, a magyar Simonyi Ivánnal lezajlott találkozóját és levelezését. „Eddigi leghőbb követőm a pozsonyi antiszemita, Simonyi Iván, aki hízelgő vezércikkekkel bombáz, és minden cikkéből két példányt küld”[358], vagy máshol: „Szeret engem!”[359] Herzl pedig, ahogy azt korábban is láttuk, a politikai hasznot szem előtt tartva egyértelműen tárgyaló félnek tekintett antiszemita érzelmű és/vagy antiszemita politikát folytató kormányok politikusokat is. Mindazonáltal az Országos Antiszemita Párt a kormánypárt erőfeszítéseinek és a hosszabb távú politikai mondanivaló hiányának következtében viszonylag hamar elhalt, a politikai antiszemitizmus ekkor nem vált tömegmozgalommá, miközben Európa más országaiban jóval szélesebb támogatottságnak örvendett. Az Istóczyéval azonos cionista célok propagálása ennek ellenére – érthető módon – nem bizonyult jó hívószónak.

Az imént leírtak fényében kevéssé érhet minket meglepetésként, hogy a cionizmus rendkívül megosztó, többségében negatív fogadtatásban részesült itthon. Mindez azonban természetesen nem jelenti azt, hogy ne talált volna itt is kisszámú lelkes követőre. Herzlt megelőzően több korai cionista gondolkodó is magyar területen tűnt fel, aki az 1848-as forradalomból például a többséggel ellentétes következtetést vont le. Úgy gondolták, a magyar nemzeti függetlenségi harc mintájára a zsidóknak is nemzeti autonómiára, végső célként pedig független nemzeti hazára kell törekedniük. A gondolat a „földhöz való visszatérés” mozgalomként nőtte ki magát, majd ugyanez fogalmazódott meg a már többször említett Hovevei Cion mozgalomban is, amely Nyugat-Magyarországon, különösen Pozsonyban és szlovákiai városokban is követőkre talált.[360] Herzl korának egyik legmeghatározóbb magyar cionistája Rónai János volt, aki gondolatait a Cion és Magyarország című, német nyelvű cikkében foglalta össze. Ebben az asszimilációs nyomást jóléti inkvizícióként írta le,[361] amelyből a magyar zsidók kiábrándultak: „Igen, jó magyarok vagyunk, imádottunk mégis megvetéssel utasította vissza szerelmünket.”[362] Ugyanakkor nem a teljes szakítást kívánta: úgy vélte, továbbra is jó hazafiként kell viselkedni, de a hagyományos, sztereotip zsidó pályákról el kell térni más irányba, a zsidó származástudatot meg kell őrizni, és követni kell a cionistákat.[363] 1897 őszén Rónai János megalakította az ország egyik első cionista egyesületét, a nagyszebeni Czion Egyletet, amelynek programjában leszögezték, hogy ők csak a „hontalan” zsidóknak szeretnének Palesztinában otthont teremteni. Azt is kijelentették, hogy a cionizmus nincs ellentmondásban a hazafisággal, mivel ez az „esetleges ártalmas tömeges bevándorlástól is képes megóvni Magyarországot”.[364] A cionizmus meghonosodásának csíráit láthatjuk abban, hogy 1898-ban már harminckét cionista csoport volt az országban, ami azonban a több száz zsidó hitközség számához képest elenyészőnek bizonyult. Ezek a cionista körök jellemzően a Felvidéken és Erdélyben, az amúgy is soknemzetiségű régiókban működtek. Az ország középső részein nemigen tudtak csoportok alakulni, itt a neológia és az ortodoxia uralma töretlennek látszott.[365]

A századfordulót követően, 1902-ben tartották a magyarországi cionista egyesületek első kongresszusát Pozsonyban, majd nem sokkal később, 1903-ban létrejött a Magyarországi Cionista Szervezet, és elfogadták annak programját. A magyarországi zsidók többségének felfogását tükrözve leszögezték: nem követelnek politikai-nemzetiségi jogokat, valamint nem végeznek olyan tevékenységet, amely ellentétes a zsidóság „vallásos hagyományával”.[366] Herzl örült ezeknek az apró lépéseknek is, a szervezet létrehozását vezércikkben köszöntötte a Die Weltben.[367] Emellett létrejöttek a cionista eszméhez kapcsolható kulturális és sportegyesületek, valamint újságok is.[368] 1904-ben jelent meg Zsidó Néplap címmel az első magyarországi cionista folyóirat, 1908-ban pedig Bettelheim Sándor, egy másik jelentős magyar cionista összmagyarországi cionista lapot alapított, amelynek német nevet adott: Ungarlandische Jüdische Zeitung. A német névválasztás bizonyára nem véletlen, hiszen a cionisták felismerték, hogy eszméik vonzereje ott ér véget, ahol a magyarosodás kezdődik, hiszen gyakorlatilag semmiféle világi magyar nyelvű cionista mozgalom nem tudott komoly erőt jelenteni Magyarországon 1914 előtt.[369] Ezt mutatja, hogy a kezdetben néhány száz fős, majd a századfordulóra majdnem milliós számúra növekedő magyar zsidóságból mindössze néhány ezren csatlakoztak cionista szervezetekhez. Tehát míg eszmetörténeti szempontból a cionizmus jelentős kihívást jelentett,[370] addig a követők számában mindez egészen a holokausztig nem tükröződött. A magyar zsidók nagy része érdemben nem kérdőjelezte meg magyarrá válását, hitük töretlen volt az asszimilációban, a zsidók és a fennálló politikai hatalom által megkötött szövetség kisebb-nagyobb megszakításokkal egészen az ország náci megszállásáig fennállt.[371]

Az első világháború befejezése mindazonáltal gyökeresen új helyzetet teremtett, hiszen az Osztrák–Magyar Monarchia összeomlásával a zsidók helyzete, szerepe és megítélése is megváltozott. A legfőbb különbség abban állt, hogy az új országhatárokat figyelembe véve a zsidók maradtak az egyetlen „mások”, akikre az addigiaktól eltérően immár nem volt szükség a magyarok számbeli többségének fenntartásához.[372] Nem véletlen, hogy a korábban állami eszközökkel csírájában elfojtott antiszemitizmus több formában is kezdett utat törni magának. Ráadásul az 1918–19-es forradalmak olyan társadalmilag elfogadhatatlan személyeket emeltek vezető pozíciókba, akiknek jelentős része zsidó származású volt, és széles körben elterjedt a trianoni összeomlás zsidóellenes értelmezése is. A magyar politikai vezetőrétegek felmondottnak tekintették a további együttműködést eddigi szövetségesükkel, a magyar zsidósággal, mert az megsértette azt az íratlan szabályt, hogy távol tartja magát a politikai hatalom közvetlen gyakorlásától. Ettől kezdve sokan a baloldallal, a terrorral, a kommunista eszmerendszerrel azonosították a zsidókat, akikben egyben külföldi, a magyarságtól idegen érdekek megtestesítőit látták.[373] Ez is magyarázza, hogy új típusú zsidókép vált az antiszemiták célpontjává: a forradalom internacionalista zsidó komisszárja meg a látszólag teljesen beilleszkedett asszimilált, a „kozmopolita” zsidó polgár, aki felhígítja, észrevétlenül belülről bomlasztja az egykor egységes nemzetkaraktert, és a nemzet lassú pusztulását idézi elő.[374] Míg az első világháborúig a zsidók biztonságban érezhették magukat, a két világháború között uralkodó keresztény elit már nem tett meg mindent a zsidók jogegyenlőségének biztosításáért. Először az 1920-as numerus claususszal ütött rést a magyar zsidóság feltétel nélküli jogegyenlőségének és emancipációjának elvén,[375] majd a zsidótörvények meghozatalával saját maga vált jogfosztó hatalommá.

Mindez összességében mégsem akasztotta meg az asszimiláció évtizedek óta tartó lendületét, és nem semmisítette meg azok eredményeit sem. Ennek oka, hogy a magyar zsidók saját védelmük garanciáját elsősorban továbbra is annak folytatásában látták. Schmidt Mária szerint ráadásul mind a két háború közötti régi-új politikai elit, mind pedig a magyar zsidóság is a régi állapotok visszaállítását, a múlt restaurálását óhajtotta.[376] Az első világháború után tehát tovább folytatódott a zsidók kulturális elmagyarosodása, növekedett a vegyes házasságok gyakorisága, és nőtt a valláselhagyók száma is.[377]

Ebből fakadóan a zsidó nemzeti ideológia ebben a korszakban sem volt képes nagyobb csoportokat maga mögé állítani,[378] ahogy önálló zsidó politikai pártok sem jöttek létre. Súlyosbította a helyzetet, hogy a trianoni határok az addig éppenhogy megszületett cionista szervezetet is megroppantották, hiszen az országtól elcsatolt területeken nagyszámú zsidóság is élt. Innentől kezdve a magyarországi cionista mozgalom nagyrészt Budapestre, illetve a komoly zsidó lakosságú vidéki nagyvárosokra koncentrálódott.[379] A két világháború közötti időszak jelentős lépése volt, hogy 1926 végén megalakult a Magyar Zsidók Pro Palesztina Szövetsége, amely összekötő szerepet játszott a cionisták és nem cionisták között.[380] Egy évvel később, 1927-ben pedig, a hitközségi szervezetek intenzív tiltakozását követően, több évtized után törvényesítették a Magyar Cionista Szövetség működését.[381]

A magyarországi cionizmuson belül a harmincas években több ideológiai áramlat is jelentkezett, ami szellemi sokszínűséget, egyben azonban érdekütközéseket eredményezett. Leginkább a baloldali irányzatok és azok feltételezett kapcsolata a hazai illegális baloldallal, valamint a külföldi központú Magyar Cionista Szövetség és Magyar Zsidók Pro Palesztina Szövetsége keltette fel a Horthy-rendszer figyelmét. Sokszor kommunistának tekintettek nem kommunista, baloldali mozgalmakat is, egy idő után pedig már az összes cionista irányzatot megbélyegezték. Hatósági zaklatás sújtotta őket,[382] ezzel párhuzamosan egyre inkább a törvényenkívüliség kezdte áthatni az egész mozgalmat, az illegalitás felé sodorva azt.[383] Ez annak ellenére alakult így, hogy a hivatalos cionizmus az egész korszakban politikailag lojális volt a fennálló rendszerhez.[384]

Magyarországon – a trianoni országhatárokon belül – 1930-ban hozzávetőlegesen 400 ezer zsidó élt, míg a cionista mozgalom létszáma 1938-ig sohasem haladta meg a 2–4 ezret,[385] összlétszámuk az elcsatolt területek visszakerülését követően sem lehetett 10-20 ezernél magasabb.[386] Ebből is következik, hogy a kivándorlás Palesztinába szerény méretűnek volt tekinthető, mindössze néhány ezer főre tehető. Nemcsak az abszolút számokat nézve, hanem a szomszéd országokhoz hasonlítva relatív értelemben is alacsony volt a kivándorlók száma.[387]

A cionizmus magyarországi felfutása egyértelműen a hazai zsidóság elleni diszkriminatív intézkedések erősödésével párhuzamosan zajlott, a zsidóság veszélyeztetettsége feltétele volt a zsidó nemzeti tömegmozgalom kialakulásának.[388] Beigazolódtak Herzl korábbi, Szabolcsi Miksának mondott szavai: „Rajta vagyok, hogy terjedjen a zsidó állam megalkotásának eszméje, de Magyarországon nem forszírozom. […] Magyarországon nemsokára olyan antiszemitizmust kapnak, hogy a mienk mellette meg se kottyan. Ha én már most forszíroznám ott a politikai cionizmust, azt mondanák, hogy az antiszemitizmust a cionizmus idézte föl. Azt én nem akarom. Úgyis mienk lesznek önök, magyar zsidók, az antiszemitizmus majd karjainkba hajtja önöket.”[389]

A számbeli növekedés tehát nem pusztán a már említett határrevízióknak tudható be: ekkoriban sok olyan ember is a cionisták vonzáskörébe került, akiben zsidóságát leginkább az antiszemita törvények tudatosították. A cionista mozgalom jelentőségét növelte, hogy – főként a Hasomer Hacair nevű baloldali irányzat – kiemelt szerepet játszott a náci, majd a nyilasuralom alatti ellenállási mozgalom létrehozásában és az embermentésben. Ekkor a zsidóság hagyományos vezetőivel és fórumaival szemben a nemzetközi kapcsolatokkal és ezeken keresztül anyagi erőforrásokkal rendelkező cionisták aktív és sok esetben kezdeményező szerepet vállaltak a zsidóság mentésében.[390]

A 20. század több fordulópontja is identitásstratégiája újragondolására késztette a hazai zsidóságot. A történelmi rendszerek sűrű váltakozása miatt bekövetkező minden egyes cezúra felvetette a kérdést: érdemes-e új, az addigitól eltérő utat választaniuk? Gondolhatunk itt akár 1918-ra, a kommunista diktatúrára vagy a rendszerváltoztatás időszakára. A holokauszt azonban mind közül kiemelkedett, hiszen a korábbi, asszimilációs politika soha meg nem bocsátható, tragikus következményekkel járó elárulása alapjaiban rendítette meg a magyar–zsidó kettős kötődést, és kérdőjelezett meg mindent, amit a zsidóság korábban gondolt.

Joggal feltételezhetnénk tehát, hogy a magyar nemzetből való drasztikus kitaszítottságérzés hatására a magyar zsidóság önmaga helyének és szerepének újragondolására és új meghatározására tartott igényt.[391] A holokauszt tapasztalata logikus módon lökhette volna a magyar zsidóságot az asszimiláció irányából új, korábban kevésbé népszerű, disszimilációs identitásopciók, köztük a modern nemzeti identitást vállaló cionizmus felé.[392] Elsőre ezért is lehet meglepő, hogy a zsidók többségének asszimilációs attitűdje radikálisan nem változott meg, bár az is igaz, hogy 1945 és a kommunista diktatúra kiépítésének befejezése közötti időszakban a zsidóság öndefiníciója kapcsán addig soha nem látott mértékű megosztottság volt megfigyelhető,[393] és a korábbiakhoz képest viszonylag népszerűvé vált a cionizmus is.[394]

A többség magatartásának okát részben a túlélők összetételében kereshetjük. A visszatérők többsége ugyanis a már korábban is legasszimiláltabb rétegekhez tartozott, hiszen a vidéki, tradicionális zsidóság szinte teljes egészében elpusztult, de Budapesten is azok tudtak jobb eséllyel túlélni, akik jobb egzisztenciális lehetőségekkel és társadalmi összeköttetésekkel bírtak. A túlélő népességet emellett az idősebbek és a nők túlsúlya jellemezte, ami a vegyes házassági hajlandóság erősödésének kényszerét léptette érvénybe.[395] Másrészt a politikai-társadalmi átalakulás is ösztönzőleg hathatott: a zsidóság mobilitása szignifikánsan nőtt ezekben a kezdeti években. Harmadrészt nem szabad figyelmen kívül hagyni a kérdés pszichológiai vetületét: sokan leginkább elfeledni akarták a történteket, elkerülve a szembenézést, aminek kulcsát leginkább saját zsidó identitásuk tagadásában látták. Mindez egyben az asszimilációs igényt is felerősítette. Ezt mutatja, hogy 1945 után megnőtt a zsidó származásúak között a nem zsidó vallásúak aránya, és a kitérés egészen 1949-ig nem állt le.[396]

A kommunista rendszer pont a felejtés ígéretét hordozta magában, a zsidókérdés és az antiszemitizmus teljes megszűnésének reményével kecsegtetett. A nem nemzeti alapú azonosulás vonzó alternatívaként hangozhatott, úgy tűnt, hogy az internacionalizmus segítségével megszűnhet a magyar, illetve a zsidó nemzethez való tartozás közötti választási kényszer.[397] A játékszabályok egyértelműek voltak: a kommunizmus a zsidó stigmától való megszabadulást kínálta azért cserébe, ha a zsidók elvetik saját identitásukat, és leszámolnak mindenféle partikularitásukkal. Ezzel magyarázható, hogy sok zsidó fordult a háború utáni első években a baloldali mozgalmak, köztük a kommunista mozgalom felé is, valamint az is, hogy a diktatúra teljes kiépülését követően Magyarországon maradók többsége továbbra is a teljes asszimilációra törekedett.[398]

Bár a túlélők nagyobbik része Kelet-Közép-Európában egyedülálló módon visszatelepedett Magyarországra,[399] az üldöztetést követően voltak olyanok, akik nem akartak és nem is tudtak beilleszkedni korábbi környezetükbe. Ők az 1945-öt követő néhány év alatt, amíg lehetett, elhagyták az országot.[400] Mind az 1945 és 1949 közötti, mind az 1956 utáni emigráció legfőbb céliránya Nyugat-Európa és Észak-Amerika, nem pedig Izrael volt.[401] A cionista eszmék tehát továbbra is csak a magyar zsidóság egy kis körében fejtettek ki valódi vonzerőt,[402] a mozgalom mégis virágkorát élte a második világháborút követő években, hiszen a hagyományos asszimiláció stratégiájában csalódottak közül a korábbiakhoz képest sokkal többen választották az elkülönülés és kiválás ezen útját.[403] 1948-ban a Magyar Cionista Szövetség 15 ezer bejegyzett tagról számolt be.[404] A soát követő kiábrándulás mellett a jelentős létszámbeli növekedéshez hozzájárult az ellenállásban és embermentésben szerzett tekintély, a háború utáni társadalomba való beilleszkedés nehézségei, valamint az újra megjelenő antiszemitizmus is. Izrael állam 1948-as megalakulása pedig cionisták és nem cionisták számára is fordulópontot jelentett, hiszen az Izraelbe való kivándorlás innentől kezdve valóságos opcióként jelent meg. Ez a lehetőség már önmagában érzelmi jelentőséggel bírt, Izrael pedig mindent meg is tett a megmaradt európai zsidók kivándorlási lehetőségeinek biztosítására a kommunista országok területéről.

A cionista irányzatok nagy része kezdetben lojalitást mutatott a baloldal és a Szovjetunió iránt, próbálták kiépíteni saját politikai kapcsolataikat többek között a kommunistákkal is, néhányan a politikai rendőrség munkájába is bekapcsolódtak. Sajátos módon így a háború utáni magyar cionizmus sokszor kettős kötődést jelentett: a cionistaként „nyilvántartott” zsidók között több ezer szociáldemokrata párttag volt, 12 275 fő pedig a kommunista párt tagja volt. Még 1949-ben is, amikor a Magyar Dolgozók Pártjában elrendelték a volt cionisták párttagságának felülvizsgálatát, egy belső pártjelentés szerint több mint 7600 MDP-tag volt közöttük.[405]

A kommunista diktatúra idővel azonban a cionistákra is lesújtott, 1948 elejétől egyre nagyobb nyomás nehezedett rájuk. Mindez nem volt véletlen. A cionizmus ugyanis – legyen szó akár annak baloldali szárnyairól – per definitionem egy nacionalista mozgalom, amely az egyenlősítő politikával ellentétben nem a felejtés és a teljes beolvadás taktikáját, hanem a magyarországi zsidóság önálló nemzeti tudatának, különállásának hangsúlyozását hirdette, épp a partikularizmus felkeltésére irányult.[406] Mindazonáltal a magyar anticionista harcot hiba lenne pusztán belpolitikai kérdésként kezelni, hiszen az nem függetleníthető a Szovjetunióban zajló folyamatoktól, az ott bekövetkező anticionista fordulat egyértelműen kisugárzott a szatellit országokba is. Problémát jelentett a szemükben a cionista mozgalom függetlensége, ahogy az is, hogy a cionista intézmények külföldi, főleg amerikai finanszírozásban is részesültek, ami az egyre élesebb hidegháborús konfliktus fényében nem sok jót vetített előre. Ráadásul a frissen megalakult Izrael Állam a várakozásokkal ellentétben nem a szocializmus előretolt közel-keleti bástyájává,[407] hanem az Amerikai Egyesült Államok szövetségesévé vált a kétpólusú világrendben. Mindezen tényezők eredményezték azt a Szovjetunióból induló anticionista kampányt, amely hamar átterjedt Kelet-Közép-Európára is. A cionisták elleni hadjárat egyben alkalmas volt bizonyos antiszemita indulatok levezetésére is, még ha az a kommunikáció szintjén explicite nem volt is zsidóellenes. Az ellehetetlenítési folyamat hazánkban a negyvenes évek végére fejeződött be, utolsó állomása a Magyar Cionista szövetség „önfeloszlatása” volt. A szovjet érdekek, magától értetődő módon, a továbbiakban is leképeződtek Izrael Állammal és a Magyarországon élő zsidókkal kapcsolatban. A két kérdésre nem mellesleg mindvégig egyazon probléma különböző oldalaiként tekintett a kommunista vezetés.

A posztsztálinista időszak a „zsidópolitikában” is változásokat hozott. A Kádár-rendszer leginkább a „se zsidók, se antiszemiták” politikáját kívánta folytatni.[408] Késznek mutatkozott az antiszemitizmus nyilvános megjelenésének elfojtására, és tartózkodott az anticionista kampányoktól annak fejében, hogy a zsidó szervezetek ragaszkodnak a zsidóság szigorúan vallásfelekezeti felfogásához.[409] Mindez a nemzetközi politikai fordulatoktól függő hullámzásokkal, de többé-kevéssé évtizedekig teljesült is. A megindult rendszerváltoztatás visszafordíthatatlanságának egyik jeleként volt értelmezhető, amikor 1989. szeptember 14-én Magyarország és Izrael aláírta az 1967-ben megszakított diplomáciai kapcsolatok újrafelvételéről szóló egyezményt. A cionista mozgalom, ezen belül pedig Herzl személye azonban a kommunista rendszer évtizedei alatt szinte végig tabutémának számított.

Szerkesztési elvek

Herzl naplójának magyar szövege két formában lát napvilágot. Egy, a naplóból részleteket közlő, nyomtatásban is megjelenő kötet annak érdekében, hogy minél többen megismerhessék Herzl személyét és gondolkodását, valamint jelen e-könyv, amely a napló teljes szövegét tartalmazza.

A szöveg gondozásakor a minél könnyebb olvashatóságot tartottuk szem előtt. Épp ezért a korábban megjelent külföldi kiadásokban alkalmazott megoldásokat vegyítettük. Arra törekedtünk, hogy a szöveget minél kevesebb, csak az értelmezéshez feltétlenül szükséges lábjegyzet törje meg. Az esetlegesen idegen fogalmak, kevéssé közismert szervezetek vagy korabeli események magyarázatát azok első előfordulási helyénél találja meg az olvasó lábjegyzet formájában. A naplóban előkerülő személyekről, földrajzi nevekről és újságokról a kötet végén található Név-, Helyszín- és Lapmutatóban nyerhetünk további információt. A lábjegyzetek és a kötet végén fellelhető mutatók elkészítésekor jelentősen támaszkodtunk többek között a napló idegen nyelvű korábbi kiadásainak apparátusára is, ahol lehetett, frissítve is azt.

A naplóban említett művek címe, amennyiben annak van magyar változata, úgy lefordítva található a szövegben, máskülönben pedig eredeti formájában szerepeltetjük. Igyekeztünk minél inkább egységesíteni a szövegben felbukkanó nevek és helyszínek helyesírását, ezzel is olvasóbaráttá téve a szöveget. Mindennek ellenére természetesen elképzelhetők tévedések, különösképp, hogy Herzl hallás után, nemritkán tévesen jegyzett le neveket. A rövidítéseket, ahol lehetett, feloldottuk.

A naplóban gyakran előforduló, angol és francia nyelvű hosszabb szövegrészleteket magyarul közöljük, lábjegyzetben jelölve eredeti nyelvüket.

Felhasznált irodalom

arendt, Hannah: A totalitarizmus gyökerei. Fordította Braun Róbert – Seres Iván – Erős Ferenc – Berényi Gábor. Európa, Budapest, 1992.

Aschheim, Steven E.: A modern kor zsidó tapasztalata és a keleti kultúra szövevényes összefonódása. Múlt és Jövő, 2011/1, 14–31.

Aschheim, Steven E.: Cionizmus és európaiság. Múlt és Jövő, 2010/1, 66–73.

Avineri, Shlomo: A modern cionizmus kialakulása. Fordította Babarczy Eszter. Századvég, Budapest, 1994.

Avineri, Shlomo: Herzl’s Road to Zionism.The American Jewish Year Book, 1998, 3–15.

Avineri, Shlomo: Theodor Herzl’s Diaries as a Bildungsroman. Jewish Social Studies, 1999/3, 1–46.

Avineri, Shlomo: Theodor Herzl naplói.BUKSZ, 2004/1, 41–52.

Avineri, Shlomo: Herzl cionizmusa: történelmi elemzés és politikai látomás. Múlt és Jövő, 2010/1, 34–39.

Avineri, Shlomo: Herzl. Theodor Herzl és a zsidó állam alapítása. Fordította Bart István. Corvina, Budapest, 2014.

Azaryahu, Maoz: Mount Herzl: The Creation of Israel’s National Cemetery. Israel Studies, 1996/2, 46–74.

Bein, Alex: Theodore Herzl: A biography. The Jewish Publication Society of America, 1941.

Bódog Gyula, Dr.: Herzl, a zseni. Herzl „kreatív betegség”-éről. Múlt és Jövő, 2000/3–4, 106–118.

Borsányi Schmidt Ferenc: Vámbéry Ármin, az orientalista polihisztor. Magyar Zsidó Szemle, Új folyam, 5, 169–182.

Botstein, Leon: Az antiszemitizmus kibontakozása. Karl Marx és Richard Wagner. Múlt és Jövő, 1997/3, 53–64.

Budapest teljes utcanévlexikona. Szerkesztette Ráday Mihály. Sprinter Kiadó, Budapest, 2004.

Búr Gábor: Imperia in emperio? Herzl Tivadar és az Uganda-terv.Nemzetek és birodalmak. Diószegi István 80 éves. Szerkesztette Háda Béla – Majoros István – Maruzsa Zoltán – Merényi Krisztina. ELTE Új- és Jelenkori Egyetemes Történeti Tanszék, Budapest, 2010, 95–126.

The Complete Diaries of Theodor Herzl. 5 kötet. Szerkesztette Raphael Patai. Theodor Herzl Foundation, New York – London, 1960.

Cohn, Henry J.: Theodor Herzl’s Conversion to Zionism. Jewish Social Studies, 1970/2, 101–110.

Eisenzweig, U.: Cionizmus és territorializmus. Valóság, 1987/3, 119–122.

Elon, Amos: Herzl. Plunkett Lake Press, 2014.

Erdei András: A magyarországi zsidóság migrációja (1945–1955).Beszélő, 2004/4, http://beszelo.c3.hu/cikkek/a-magyarorszagi-zsidosag-migracioja-1945%E2%80%931955. Megtekintés dátuma: 2020. március 14.

Freedman, Robert O.: Classical Zionism is Still Relevant.Israel Studies Forum, 2003/1, 89–97.

Friedlander, Albert H.: The 100th Anniversary Theodor Herzl Conference. Held at the Stadtcasino Basel (Congress Hall). 27–30 August 1997. European Judaism: A Journal for the New Europe. 1998/1, 114–120.

Friedman, Isaiah: Theodor Herzl: Political activity and achievements.Israel Studies, 2004/3, 46–79.

Garrett, Leah: Sabotaging the Text: Tannhäuser in the Works of Heine, Wagner, Herzl and Peretz. Jewish Social Studies, 2002/1, 33–52.

Gerő András: Képzelt történelem. Fejezetek a magyar szimbolikus politika XIX–XX. századi történetéből. PolgART, Budapest, 2004.

Gerő András: Zsidó utak – magyar keretek a XIX. században.Zsidóság a dualizmuskori Magyarországon. Szerkesztette Varga László. Pannonica, Budapest, 2005, 58–72.

Gerő András: Se nő, se zsidó. Előítéletek találkozása a századforduló Monarchiájában. Új Mandátum Könyvkiadó, Budapest, 2009.

Gerő András: Dualizmusok. A Monarchia Magyarországa. Új Mandátum Könyvkiadó, Budapest, 2010.

Gerő András: Birodalom gyarmat nélkül. Uő: Szétszakított múlt. Habsburg Történeti Intézet – Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Közalapítvány, Budapest, 2012, 145–170.

Gerő András: Mozaik. Magyar jelenidő és történelem. Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Közalapítvány, Budapest, 2020.

Golomb, Jacob: Herzl and Nordau.Magyar Zsidó Szemle, Új folyam, 5, 159–169.

Gyáni Gábor: Az asszimiláció fogalma a magyar társadalomtörténetben. Valóság, 1993/4, 18–27.

Gyáni Gábor: A napló mint társadalomtörténeti forrás. (A közhivatalnok identitása).Uő: Emlékezés, emlékezet és a történelem elbeszélése. Napvilág Kiadó, Budapest, 148–152.

Gyurgyák János: A zsidókérdés Magyarországon. Osiris, Budapest, 2001.

Ha akarjátok, nem mese. Szemelvények Herzl írásaiból és beszédeiből. Második, bővített kiadás. Magyar Zsidók Pro Palesztina Szövetsége, 1944.

Halász Zoltán: Herzl. Magyar Világ Kiadó, 1995.

Hanák Péter: Az Osztrák–Magyar Monarchia és a zsidó nemzettudat kialakulása. Múlt és Jövő, 1997/4, 6–10.

Handler, Andrew: Dori. The life and times of Theodor Herzl in Budapest. University of Alabama Press, 1983.

Haraszti György: Trapéz a lejtőn. Elhangzott 2006. december 15-én, a Karády Viktor 70. születésnapja tiszteletére rendezett, Oktatás, elitek, zsidóság a 19–21. században című konferencián, https://www.or-zse.hu/kutat/tanulmanyok/haraszti-trapez.htm. Megtekintés dátuma: 2020. május 2.

Hazony, Yoram: Did Herzl Want a „Jewish State”?Azure, 2000/9, http://azure.org.il/include/print.php?id=288.

Megtekintés dátuma: 2020. augusztus 2.

Heller Ágnes: Herzl Tivadar 150 éves. Múlt és Jövő, 2010/1. 25–33.

Herzl Tivadar: Ősújország. Bethlen Gábor Könyvkiadó, 1993.

Herzl Tivadar: A zsidó állam. A bevezető tanulmányt írta Borsányi Schmidt Ferenc. Szülőföld Könyvkiadó, Szombathely, 2015.

Herzl-zsebkönyv. Theodor Herzl halálának 100. évfordulója alkalmából a WZO oktatási anyagaiból a kötetet összeállította Büchler András. Magyar Cionista Szövetség, Budapest, 2004.

Istóczy Győző (A képviselőház naplójából és irományaiból összeállította és kiadta): Istóczy Győző országgyűlési beszédei, indítványai és törvényjavaslatai 1872–1896. Budapest, 1904.

Istóczy Győző: A Magyar Antiszemitapárt Megsemmisítése s ennek következményei. Budapest, 1906.

Jaffe, Benjamin: The British Press and Zionism in Herzl’s Time (1895–1904). Transactions & Miscellanies (Jewish Historical Society of England). 24. évf., 89–100.

Karády Viktor: A magyarországi antiszemitizmus: kísérlet egy történeti kérdéskör megközelítésére. Regio – Kisebbségtudományi Szemle, 1991/2, 5–35, http://epa.niif.hu/00000/00036/00006/pdf/01.pdf. Megtekintés dátuma: 2020. március 30.

Karády Viktor: Zsidóság, modernizáció, polgárosodás. Tanulmányok. Cserépfalvi, 1997.

Karády Viktor: Zsidóság Budapesten a 20. század első felében. Budapesti Negyed, 2008/1, 83–108.

Klacsmann Borbála: The reception of early Zionist Movement in Budapest (1897–1914). MA-szakdolgozat, CEU. Budapest, 2012, http://www.etd.ceu.hu/2012/klacsmann_borbala.pdf. Megtekintés dátuma: 2020. június 2.

Kolatt, Israel: Political zionism and the entrance of the Jews into history. Jewish Studies, 1998, 43–55.

Komoróczy Géza: Zsidó nép, zsidó nemzet, zsidó nemzetiség. Élet és Irodalom, 2006. június 16., 13–14, https://www.or-zse.hu/kutat/tanulmanyok/komoroci-zsidonep.htm. Megtekintés dátuma: 2020. április 3.

Konrád Miklós: Vallásváltás és identitás. A kitért zsidók megítélésének változásai a dualizmus korában.Századok, 2009/3, 593–636.

Kornberg, Jacques: Theodore Herzl: A Reevaluation.The Journal of Modern History, 1980/2, 226–252.

Kornberg, Jacques: Political symbolism and mass mobilization in the thought of Theodor Herzl. Proceedings of the World Congress of Jewish Studies, 1981, 157–160.

Kovács András: Az asszimilációs dilemma. Világosság, 1988/8, 605–612.

Kovács András: A Kádár-rendszer és a zsidók. Corvina, 2019.

McCagg, William O.: Zsidóság a Habsburg Birodalomban 1670–1918. Cserépfalvi, 1992.

Mislovics Erzsébet: A magyar ortodoxia a századfordulón (1891–1906) – az ortodox hetilap, a Zsidó Hiradó alapján. Múlt és Jövő, 2006/2, 57–66.

Napló és történelem. Szerkesztette Pritz Pál. Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság, Budapest, 2018.

Novák Attila: Cionisták, baloldaliak, államrezon. Cionizmus és államhatalom a 30-as évek Magyarországán.Századok, 1996/6, 1341–1392.

Novák Attila: Hitközség és cionizmus.100 éves a cionista mozgalom. Szerkesztette dr. Bódog Gyula. Bethlen Téri Oneg Sábbát Klub, Budapest, 1998, 51–62.

Novák Attila: Átmenetben. A cionista mozgalom négy éve Magyarországon (1945–1948). Múlt és Jövő, Budapest, 2000, https://www.academia.edu/36710868/%C3%81tmenetben._A_cionista_mozgalom_n%C3%A9gy_%C3%A9ve_Magyarorsz%C3%A1gon_1945-1948_._Budapest_M%C3%Blt_%C3%A9s_J%C3%B6v%C5%91_Kiad%C3%B3_2000. Megtekintés dátuma: 2020. február 12.

Novák Attila: Theodor Herzl Párizsban. Valóság, 2002/3, 77–92.

Novák Attila: Theodor Herzl, a zsidóság lobbistája.Beszélő, 2002/5, 83–90, http://beszelo.c3.hu/cikkek/theodor-herzl-a-zsidosag-lobbistaja. Megtekintés dátuma: 2020. február 2.

Novák Attila: Theodor Herzl. Vince Kiadó, Budapest, 2002.

Novák Attila: Ideológia és önazonosság. Az 1953-as budapesti cionista per. Nemzeti Emlékezet Bizottsága, Budapest, 2020.

Olson, Jess: The Late Zionism of Nathan Birnbaum: The Herzl Controversy Reconsidered. AJS Review, 2007/2, 241–276.

Öke, Mim Kemal: Zionists and the Ottoman Foreign Ministry during the reign of Abdulhamid II (1876–1909).Arab Studies Quarterly, 1980/4, 364–374.

Öke, Mim Kemal: The Ottoman Empire, Zionism and the question Palestine (1880–1908). International Journal of Middle East Studies, 1982/3, 329–341.

Patai József: Herzl. Pro Palesztina, 1931.

Patai Rafael: Cionizmus: Előfutárok, alapítók, ellenfelek. Múlt és Jövő, 1993/4, 19–32.

Pécsi Tibor: Legyen nemzetiség! Cionista követelés 1918 végén.Archivnet, 2019/3, https://archivnet.hu/legyen-nemzetiseg-cionista-koveteles-1918-vegen. Megtekintés dátuma: 2020. április 15.

Pietsch, Walter: Hátám Szófértől Theodor Herzlig. Az ortodoxia és a korai cionizmus viszonya a XIX. századi Magyar Királyságban.Múlt és Jövő, 1998/2–3, 11–19.

Rabinowicz, Oskar K.: Herzl and England.Jewish Social Studies, 1951/1, 25–46.

Ránki Vera: Magyarok – Zsidók – Nacionalizmus. A befogadás és a kirekesztés politikája. Új Mandátum, Budapest, 1999.

Révész Béla: Max Nordau élete. Szerző magánkiadása, Budapest, 1943.

Rónai János: Cion és Magyarország. Részlet. Múlt és Jövő, 1993/4, 32–35.

Schmid, Christoph: A cionista mozgalom eszmei gyökerei.Valóság, 2003/11, 122–127.

Schmidt Mária: Mentés vagy árulás? Magyar zsidó önmentési akciók a második világháború alatt.Medvetánc, 1985/2–3, 111–125.

Schmidt Mária: Múlt és Jövő. Irodalmi, művészeti, társadalmi és kritikai folyóirat. 1911–1944. Kultúra és Közösség, 1987, 5, 62-68.

Schmidt Mária: A harmincas évek magyar cionista mozgalma a rendőrségi megfigyelés tükrében. Történelmi Szemle, 1987/3, 339–350.

Schmidt Mária: A holocaust helye a magyar zsidóság modernkori történetében (1945–1956). Uő: Diktatúrák ördögszekerén. Magvető, 1998, 54–83.

Schmidt Mária: Love story. Heti Válasz, 2014. október 7.

Schweitzer András: Az átalakuló Izrael/Palesztina-konfliktus és a Jeruzsálem-kérdés. BCE TK, Doktori értekezés, 2006, http://phd.lib.uni-corvinus.hu/138/1/schweitzer_andras.pdf. Megtekintés dátuma: 2020. március 22.

Schweitzer Gábor: Miért nem kellett Herzl a magyar zsidóknak? A politikai cionizmus kezdetei és a magyarországi zsidó közvélemény.Budapesti Negyed, 1994/4, 42–55. https://epa.oszk.hu/00000/00003/00004/herzl.htm. Megtekintés dátuma: 2020. április 12.

Schweitzer Gábor: „…a magyar cionizmus elsősorban csak piros-fehér-zöld lehet”. Cionizmus a századelő Magyarországán.100 éves a cionista mozgalom. Szerkesztette dr. Bódog Gyula. Bethlen Téri Oneg Sábbát Klub, Budapest, 1998, 41–50.

Schweitzer Gábor: A hazai cionizmus hőskorszaka. Avagy miért (nem) kellett Herzl a magyar zsidóknak? Zsidóság a dualizmuskori Magyarországon. Szerkesztette Varga László. Pannonica, Budapest, 2005, 156–166.

Shumsky, Dimitry: „This Ship is Zion!” Travel, Tourism and Cultural Zionism in Theodor Herzl’s Altneuland. The Jewish Quarterly Review, 2014/3, 471–493.

Standeisky Éva: A kommunista polgárellenesség. Budapesti Negyed, 1995/2, 209–222. . Megtekintés dátuma: 2020. május 4.

Stolow, Jeremy: Utopia and Geopolitics in Theodor Herzl’s Altneuland.Utopian Studies, 1997/1, 55–76.

Szabolcsi Lajos: Két emberöltő. Az Egyenlőség évtizedei (1881–1931). Budapest, 1993.

Szemes Zsuzsa: Cijón két fia. Herzl és Vámbéry találkozása. Tekintet, 1990/3, 50–63.

Theodor Herzls Tagebücher 1895–1904. Jüdischer Verlag, Berlin, 1922.

Theodor Herzl: Briefe und Tagebücher. Zionistisches Tagebuch 1895–1904. Szerkesztette Alex Bein – Hermann Greive – Moshe Schaerf – Julius H. Schoeps. 2 kötet. Verlag Ullstein GmbH, 1983–1985.

Theodor Herzl: Inyan ha-yehudim – sifrei yoman. A bevezetőt Shlomo Avineri, a jegyzeteket Michael Heyman írta. Jeruzsálem, 1997.

Történelem tankönyv 11. Tananyagfejlesztő Borhegyi Péter és Paksa Rudolf. Eszterházy Károly Egyetem Oktatáskutató és Fejlesztő Intézet, 2017.

Ujvári Hedvig: Asszimiláció, nyelv és identitás problematikája a fiatal Max Nordaunál és Herzl Tivadarnál.Budapesti Negyed, 2008/1, 155–173.

Ujvári Hedvig: Testi (sz)épség. Az „izomzsidó” fogalma Max Nordaunál a fin de siècle kontextusában.Századok, 2009/1, 143–160.

Ujvári Hedvig: Theodor Herzl újságírói pályájának főbb állomásai a Neue Freie Presse előtt. Századok, 2012/3, 665–682.

Ujvári Hedvig: Herzl Tivadar – Theodor Herzl, avagy kötelező volt-e Herzl számára a német kultúra paradigmája? Múlt és Jövő, 2021/1, 82-89.

Ungvári Tamás: Elmaradt találkozás – Freud és Herzl. Mozgó Világ, 2005/6, 65–78, http://epa.oszk.hu/01300/01326/00064/10ungvari.htm. Megtekintés dátuma: 2020. április 3.

Ungváry Tamás: A liberális egyezség: az asszimiláció. Világosság, 1994/5–6, 159–173.

Vital, David: Hogyan vette át Herzl a vezetést? A Bázelben megrendezett első Cionista Kongresszus okai és következményei.Múlt és Jövő, 1997/4, 56–59.

Zilbersheid, Uri: The Utopia of Theodor Herzl. Israel Studies, 2004/3, 80–114.

Zsidók a mai Magyarországon. Szerkesztette Kovács András. Múlt és Jövő, Budapest, 1999.

1 Második könyv, 1896. február 26.

2 Levél Bismarcknak. Első könyv, 1895. június 19.

3 Mindez talán még szembetűnőbb Max Nordau, Herzl egyik leghűségesebb támogatója és a cionista mozgalom másik magyar származású vezetője esetében. Nordauról lásd Révész Béla és Ujváry Hedvig munkáit.

4 Gyurgyák János: A zsidókérdés Magyarországon. Osiris, Budapest, 2001, 243.

5 Herzl Tivadar: A zsidó-állam. Fordította és az előszót írta Schönfeld József. Budapest, 1919 és Herzl Tivadar: A zsidóállam. Fordította Blank Illés. Fekete Közművelődési Nyomda, Máramarossziget, 1919. Későbbi kiadás Herzl Theodor: A zsidó állam. Fordította Szilágyi Dénes. Budapest, 1941. Herzl Tivadar: A zsidó állam. Általános Cionista Blokk, Budapest, 1941. A Schönfeld-féle művön alapuló legújabb kiadás: Herzl Tivadar: A zsidó állam. Bevezető tanulmányt írta Borsányi Schmidt Ferenc. Szülőföld Könyvkiadó, Szombathely, 2015.

6 Patai Rafael: Cionizmus: Előfutárok, alapítók, ellenfelek. Múlt és Jövő, 1993/4, 19.

7 https://archivum.mtva.hu/photobank/item/MTI-FOTO-K0J5OHZLblN0Nm1jcVFXV1NEL2NGZz09. A legtöbb helyen a szakirodalomban is az olvasható, hogy Herzl közvetlenül a zsinagóga melletti épületben, a mai zsidó múzeum helyén született, ahol az emléktábla is látható. Valójában azonban szülőháza a zsinagógától számított második épület volt. Lásd a Magyar Zsidó Múzeum és Levéltár oldalán található, erről szóló bejegyzést: https://www.milev.hu/blog/theodor-herzl-szulohaza.

8 Budapest teljes utcanévlexikona. Szerkesztette Ráday Mihály. Sprinter Kiadó, Budapest, 2004, 227.

9 https://www.kozterkep.hu/35728/herzl-tivadar.

Herzl naplójában mellesleg háromszor kerül elő a biciklizés: először 1895-ben, amikor fejfájása miatt, a vérkeringésének felpezsdítése érdekében elkezd kerékpározni tanulni, másodszor egy 1897-es bejegyzésében írja, hogy kerékpárral ment a munkahelyére, majd 1898-ban számol be egy Hollandiában kerékpárral megtett útjáról. Lásd Első könyv, 1895. június 14-i, Ötödik könyv, 1897. június 24-i és 1898. október 2-i bejegyzést. Elgondolkodtató azonban, hogy mindeddig miért nem került felállításra egy Herzlt ábrázoló, miniszobornál nagyobb méretű, méltó helyen található emlékmű.

10 Dokumentumfilm Izrael megálmodójáról. Index.hu, 2004. június 29.,

https://index.hu/kultur/mozi/herzl0629/.

11 A darabot Ann Silberberg és Forgách András írta, Czeizel Gábor rendezte; http://www.spinozahaz.hu/szinhaz.php?pid=747&show=reszletes. Megfontolásra érdemes lehet fordulatokban gazdag életéről játékfilmet vagy sorozatot forgatni a jövőben.

12 https://mazsihisz.hu/hirek-a-zsido-vilagbol/mazsihisz-hirek/csodabol-szuletett-izrael-allama-megnyilt-a-budapesti-herzl-kozpont. A Herzl-központ utolsó Facebook-bejegyzése 2016. május 27-i.

13 Herzl-zsebkönyv. Theodor Herzl halálának 100. évfordulója alkalmából a WZO oktatási anyagaiból a kötetet összeállította Büchler András. Magyar Cionista Szövetség, Budapest, 2004. 2021-ben a Bálint Ház szervezésében belvárosi Herzl emléktúrán lehetett részt venni. https://web.balinthaz.hu/Event/hagyomany_herzl_tivadar_emlekseta_2021-06-30_17_00

14 https://mazsihisz.hu/hirek-a-zsido-vilagbol/mazsihisz-hirek/at-europan-motorosok-herzl-tivadar-nyomaban. Az útról dokumentumfilm is készült Herzl Ride címmel. .

15 Népszabadság, 2004. július 7.

16 Patai József: Herzl. Pro Palesztina, 1931.

17 Halász Zoltán: Herzl. Magyar Világ Kiadó, 1995.

18 Novák Attila: Theodor Herzl. Vince Kiadó, Budapest, 2002.

19 Shlomo Avineri: Herzl. Theodor Herzl és a zsidó állam alapítása. Fordította Bart István. Corvina, Budapest, 2014.

20 Schmidt Mária: Múlt és Jövő. Irodalmi, művészeti, társadalmi és kritikai folyóirat. 1911–1944. Kultúra és Közösség, 1987, 5, 62-68.

21 Magyar Nemzet, 1997. szeptember 1.

22 https://mazsihisz.hu/hirek-a-zsido-vilagbol/mazsihisz-hirek/herzl-es-vilaga-tudomanyos-konferencia-az-orszagos-rabbikepzo-zsido-egyetemen

23 https://www.youtube.com/watch?v=OeWqotHmToI

24 Történelem tankönyv 11. Tananyagfejlesztő Borhegyi Péter és Paksa Rudolf. Eszterházy Károly Egyetem Oktatáskutató és Fejlesztő Intézet, 2017.

25 Ötödik könyv, 1897. október 17.

26 Theodor Herzls Tagebücher 1895–1904. Jüdischer Verlag, Berlin, 1922.

27 Shlomo Avineri: Theodor Herzl’s Diaries as a Bildungsroman. Jewish Social Studies, 1999/3, 2.

28 The Complete Diaries of Theodor Herzl. Szerkesztette Raphael Patai. 5 kötet. Theodor Herzl Foundation, New York – London, 1960.

29 Theodor Herzl: Briefe und Tagebücher. Zionistisches Tagebuch 1895–1904. Szerkesztette Alex Bein – Hermann Greive – Moshe Schaerf – Julius H. Schoeps. 2 kötet. Verlag Ullstein GmbH, 1983–1985.

30 Theodor Herzl: Inyan ha-yehudim – sifrei yoman. A bevezetőt Shlomo Avineri, a jegyzeteket Michael Heyman írta. Jeruzsálem, 1997.

31 Lásd Halász Zoltán már idézett munkáját, a Ha akarjátok, nem mese című kiadványt vagy G. Gerő László munkáit. Ha akarjátok, nem mese. Szemelvények Herzl írásaiból és beszédeiből. Második, bővített kiadás. Magyar Zsidók Pro Palesztina Szövetsége, 1944. Herzl Tivadar Naplójából. Az első konstantinápolyi út. Fordította G. Gerő László. Herzl-könyvtár 4. Budapest, 1933.

32 Avineri: Theodor Herzl’s Diaries as a Bildungsroman, i. m. 1–2.

33 Patai József, i. m. 180.

34 Első könyv, 1895. június 11.

35 Első könyv, 1895. pünkösd.

36 Erről részletesebben lásd dr. Bódog Gyula tanulmányát. Dr. Bódog Gyula: Herzl, a zseni. Herzl „kreatív betegség”-éről. Múlt és Jövő, 2000/3–4. 106–118.

37 Avineri: Herzl, i. m. 140.

38 Első könyv, 1896. április 16.

39 Második könyv, 1895. július 4.

40 Első könyv, 1895. június 12.

41 Első könyv, 1895. június 11.

42 The Complete Diaries of Theodor Herzl, i. m. 1638.

43 Hatodik könyv, 1898. október 7.

44 Hatodik könyv, 1898. november 2., egy óra nyolc perc.

45 Nyolcadik könyv, 1900. szeptember 20.

46 Ötödik könyv, 1898. február 4.

47 Ötödik könyv, 1897. október 17.

48 Mayflower: 1620-ban az első angol telepeseket Plymouth kikötőjéből Amerikába szállító hajó.

„Az azóta eltelt hetekben nem volt időm bejegyzést tenni ide, az új »Mayflower naplójába«, ahogyan a londoni Pall Mall Gazette tudósítója nevezte, aki tegnap Reichenauban készített velem interjút a kongresszusról és a cionizmusról.”

Ötödik könyv, 1897. július 22.

„A kongresszusért és a Weltért végzett munka a Neue Freie Presse mellett annyira kimeríti az erőmet, hogy már ide, az új Mayflower hajónaplójába sincs energiám írni.”

Ötödik könyv, 1897. augusztus 14.

49 Ötödik könyv, 1898. szeptember 2.

50 Második könyv, 1895. szeptember 20.

51 Nyolcadik könyv, 1900. november 30.

52 Pritz Pál: Előszó. Napló és történelem. Szerkesztette uő. Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság, Budapest, 2018, 8–9.

53 Harmadik könyv, 1896. július 15.

54 Alex Bein: Theodor Herzl. Biographie. Fiba-Werlag, Bécs, 1934.
Angolul Alex Bein: Theodore Herzl. A biography. The Jewish Publication Society of America, 1941.

55 A regényes stílusú, olvasmányos és élvezetes munkából az olvasó egy stilizált képet nyerhet Herzlről. A szerző a kötet legnagyobb részében Herzl naplójára alapozva átveszi hősének narratíváját, ugyanakkor külön hangsúlyt fektet Herzl és a magyar zsidóság kapcsolatára, valamint a magyar cionizmus jelenségére.

56 Novák, i. m. 8.

57 Maoz Azaryahu: Mount Herzl: The Creation of Israel’s National Cemetery. Israel Studies, 1996/2, 46–74.

58 Lásd például Jacques Kornberg: Theodore Herzl: A Reevaluation. The Journal of Modern History, 1980/2, 226–252.

59 „Ötkor kaptam meg az olvasható kéziratot, és Singer tiszteletes segítségével elolvastam. Úgymond a gyűlés előtt egy órával tanultam meg angolul. A szavak kiejtését a sorok közé jegyzeteltem.”
Harmadik könyv, 1896. július 7.

60 Például Israel Zangwillról: „Franciául beszélünk, de nem tud jól.”
Második könyv, 1895. november 21.
Egyiptomi tárgyalásáról: „Talán hiba volt, hogy nem franciául beszéltem. Abban fölötte álltam volna.”
Tizenötödik könyv, 1903. március 25.
Witte orosz miniszterről: „Nagyon rosszul beszél franciául. Néha nyögdécselve kereste a szavakat, már-már nevetségesen. De mivel nem nyerte el a rokonszenvemet, hagytam nyögdécselni.”
Tizenhetedik könyv, 1903. augusztus 10.

61 Avineri: Theodor Herzl’s Diaries as a Bildungsroman, i. m. 25.

62 Hatodik könyv, 1898. október 12.

63 Első könyv, 1895. pünkösd.

64 Harmadik könyv, 1896. április 23.

65 Első könyv, 1895. pünkösd.

66 Hetedik könyv, 1899. december 5.

67 Kilencedik könyv, 1901. május 17.

68 Ilyen volt esetleges Londonba költözése is: „Már mindent láttam Londonban: a házamat a Regent’s Parkban, a szüleim lakását a közelben, a kongresszusi irodát, a két Welt irodáját, a kommunikációt az East Enddel a Welt jiddis kiadásában hetente megjelenő cikkel (Levelek az East Endnek: Kedves East End – Barátod, Th. H.), a Kolonialbank felügyeletét, ami a jelenlétemben felvirágzik – egy teljes életet.”
Nyolcadik könyv, 1901. március 1.

69 Levél Hirschnek. Első könyv, 1895. június 3.

70 Hetedik könyv, 1899. augusztus 12.

71 Hetedik könyv, 1900. március 20.

72 Hatodik könyv, 1898. október 15.

73 Nyolcadik könyv, 1900. augusztus 14.

74 Tizenkettedik könyv, 1902. augusztus 1.

75 Levél Bismarcknak. Első könyv, 1895. június 19.

76 Első könyv, 1895. pünkösd.

77 Levél Güdemann-nak. Első könyv, 1895. június 16.

78 Ötödik könyv, 1898. augusztus 11.

79 Második könyv, 1895. július 25.

80 Arnold Schönberg Der Biblische Weg című, 1926–27-es művének egyik központi kérdése, amelynek főszereplőjét a szerző Herzlről mintázta.
Heller Ágnes: Herzl Tivadar 150 éves. Múlt és Jövő, 2010/1, 26.

81 Tizennyolcadik könyv, 1904. január 20.

82 Hatodik könyv, 1898. november 15.

83 Hatodik könyv, 1898. november 15.

84 Második könyv, 1895. november 19.

85 Harmadik könyv, 1896. július 19.

86 Ötödik könyv, 1897. szeptember 3.

87 Első könyv, 1895. június 15.

88 Első könyv, 1895. június 16.

89 Novák, i. m. 183.

90 Kilencedik könyv, 1902. január 24.

91 Kilencedik könyv, 1901. június 1.

92 Második könyv, 1895. július 7.

93 Ötödik könyv, 1898. március 12.

94 Első könyv, 1895. június 15.

95 Első könyv, 1895. június 12.

96 Hetedik könyv, 1899. június 9.

97 Ötödik könyv, 1897. augusztus 30.

98 Első könyv, 1895. június 8.

99 Harmadik könyv, 1896. július 15.

100 Tizenötödik könyv, 1903. március 28.

101 Tizenötödik könyv, 1903. március 31.

102 Tizenegyedik könyv, 1902. július 10.

103 Patai József, i. m. 32.

104 Nyolcadik könyv, 1900. október 5.

105 Ötödik könyv, 1898. február 24.

106 Második könyv, 1896. február 7.

107 Ötödik könyv, 1897. szeptember 23.

108 Levél Hirschnek. Második könyv, 1895. július 5.

109 Első könyv, 1895. június 16.

110 Levél Hirschnek. Második könyv, 1895. július 5.

111 Ötödik könyv, 1897. augusztus 23.

112 Hetedik könyv, 1900. május 1.

113 Levél Güdemann-nak. Első könyv, 1895. június 16.

114 Első könyv, 1895. június 20.

115 Kornberg, i. m. 227.

116 Nyolcadik könyv, 1901. január 30.

117 Harmadik könyv, 1896. július 20.

118 Nyolcadik könyv, 1901. május 9.

119 Első könyv, 1895. június 16.

120 Első könyv, 1895. június 9.

121 Nyolcadik könyv, 1901. május 2.

122 Hetedik könyv, 1899. november 8.

123 Hetedik könyv, 1900. január 13.

124 Tizenegyedik könyv, 1902. június 4.

125 Hetedik könyv, 1899. augusztus 11., Hetedik könyv, 1899. augusztus 24., Hetedik könyv, 1899. november 8.

126 Hetedik könyv, 1900. március 25., Nyolcadik könyv, 1900. szeptember 20.

127 Hetedik könyv, 1899. augusztus 11.

128 Hetedik könyv, 1900. május 1.

129 Nyolcadik könyv, 1901. január 15.

130 Garrett, Leah: Sabotaging the Text: Tannhäuser in the Works of Heine, Wagner, Herzl and Peretz. Jewish Social Studies, 2002/1, 39.

131 Uo.

132 Első könyv, 1895. pünkösd.

133 Gerő András: Mozaik. Magyar jelenidő és történelem. Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Közalapítvány, Budapest, 2020, 338.

134 Hanák Péter: Az Osztrák–Magyar Monarchia és a zsidó nemzettudat kialakulása. Múlt és Jövő, 1997/4, 6.

135 William O. McCagg: Zsidóság a Habsburg Birodalomban 1670–1918. Cserépfalvi, 1992, 12.

136 Shlomo Avineri: A modern cionizmus kialakulása. Fordította Babarczy Eszter. Századvég, Budapest, 1994, 14.

137 McCagg, i. m. 87.

138 Novák, i. m. 13.

139 McCagg, i. m. 106.

140 Uo. 146..

141 Első könyv, 1895. június 21.

142 Novák Attila: Theodor Herzl Párizsban. Valóság, 2002/3, 78.

143 Beszéd a tanács előtt. Első könyv, 1895. június 14.

144 Többek között lásd a már említett Shlomo Avineri és Jacques Kornberg, valamint Henry J. Cohn munkáit.

145 Avineri: A modern cionizmus kialakulása, i. m. 112.

146 Második könyv, 1895. június 28.

147 Első könyv, 1895. pünkösd.

148 Novák: Theodor Herzl, i. m. 22.

149 Hanák, i. m. 6.

150 McCagg, i. m. 115.

151 Hannah Arendt: A totalitarizmus gyökerei. Fordította Braun Róbert – Seres Iván – Erős Ferenc – Berényi Gábor. Európa, Budapest, 1992, 47.

152 Avineri: Herzl, i. m. 52.

153 Uo. 75.

154 Gerő András: Se nő, se zsidó. Előítéletek találkozása a századforduló Monarchiájában. Új Mandátum Könyvkiadó, Budapest, 2009, 35.

155 Shlomo Avineri: Herzl cionizmusa: történelmi elemzés és politikai látomás. Múlt és Jövő, 2010/1, 35.

156 Hanák, i. m. 6, 10.

157 McCagg, i. m. 13.

158 Avineri: Theodor Herzl’s Diaries as a Bildungsroman, i. m. 9–10.

159 McCagg, i. m. 125.

160 Erről részletesebben lásd Gerő András: Birodalom gyarmat nélkül. Uő: Szétszakított múlt. Habsburg Történeti Intézet – Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Közalapítvány, Budapest, 2012, 145–170.

161 Avineri: Theodor Herzl’s Diaries as a Bildungsroman, i. m. 10.

162 Első könyv, 1895. pünkösd.

163 Bódog, i. m. 106.

164 Első könyv, 1895. pünkösd.

165 Tizenötödik könyv, 1903. április 2.

166 Búr Gábor: Imperia in emperio? Herzl Tivadar és az Uganda-terv. Nemzetek és birodalmak. Diószegi István 80 éves. Szerkesztette Háda Béla – Majoros István – Maruzsa Zoltán – Merényi Krisztina. ELTE Új- és Jelenkori Egyetemes Történeti Tanszék, Budapest, 2010, 95.

167 Herzl Tivadar: Ősújország. Bethlen Gábor Könyvkiadó, 1993, 60.

168 Első könyv, 1895. pünkösd.

169 Gerő András: Képzelt történelem. Fejezetek a magyar szimbolikus politika XIX–XX. századi történetéből. PolgART, Budapest, 2004, 270.

170 Második könyv, 1895. július 6.

171 Karády Viktor: Zsidó identitás és asszimiláció Magyarországon. Zsidóság, modernizáció, polgárosodás. Tanulmányok. Cserépfalvi, 1997, 24.

172 Komoróczy Géza: Zsidó nép, zsidó nemzet, zsidó nemzetiség. Élet és Irodalom, 2006. június 16. 13–14., . Megtekintés dátuma: 2020. április 3.

173 Uo.

174 Karády, i. m. 25.

175 Kovács András: Zsidó csoportok és identitásstratégiák a mai Magyarországon. Zsidók a mai Magyarországon. Szerkesztette uő. Múlt és Jövő, 1999, 10–11.

176 Uo. 11.

177 Avineri: A modern cionizmus kialakulása, i. m. 19.

178 McCagg, i. m. 13.

179 Uo. 121.

180 Például a bécsi Kadima.

181 Második könyv, 1895. november 17.

182 Második könyv, 1895. november 21.

183 Első könyv, 1895. pünkösd.

184 Robert O. Freedman: Classical Zionism is Still Relevant. Israel Studies Forum 2003/1, 90. Ugyanakkor fontos szem előtt tartanunk Hannah Arendt megállapítását, miszerint a nacionalizmust téves azonosítani az antiszemitizmussal. Arendt, i. m. 8.

185 David Vital: Hogyan vette át Herzl a vezetést? A Bázelben megrendezett első Cionista Kongresszus okai és következményei. Múlt és Jövő, 1997/4, 58.

186 Freedman, i. m. 91.

187 Avineri: Herzl, i. m. 168.

188 Bódog, i. m. 106.

189 Hanák, i. m. 8.

190 Novák: Theodor Herzl, a zsidóság lobbistája. Beszélő, 2002/5, 83.

191 Leon Botstein: Az antiszemitizmus kibontakozása. Karl Marx és Richard Wagner. Múlt és Jövő, 1997/3. 63.

192 Steven E. Aschheim: A modern kor zsidó tapasztalata és a keleti kultúra szövevényes összefonódása. Múlt és Jövő, 2011/1, 20.

193 Ungvári Tamás: Elmaradt találkozás – Freud és Herzl. Mozgó Világ, 2005/6, 65–78, http://epa.oszk.hu/01300/01326/00064/10ungvari.htm.

Megtekintés dátuma: 2020. április 3.

194 Első könyv, 1895. június 9.

195 Steven E. Aschheim: Cionizmus és európaiság. Múlt és Jövő, 2010/1, 66.

196 Harmadik könyv, 1896. április 26.

197 Walter Pietsch: Hátám Szófértől Theodor Herzlig. Az ortodoxia és a korai cionizmus viszonya a XIX. századi Magyar Királyságban. Múlt és Jövő, 1998/2–3, 11.

198 Máig éles, Izrael szempontjából aktuális jelentőséggel bíró, már a korszakban is felvetett kérdés, hogy Herzl zsidó államot vagy a zsidók államát akarta-e létrehozni. Yoram Hazony szerint Ahad Haam saját személyes politikai érdekeit szolgáló, megalapozatlan és téves érvelését az izraeli történetírás jó része is magáévá tette. Yoram Hazony: Did Herzl Want a „Jewish State”? Azure, 2000/9., . Megtekintés dátuma: 2020. augusztus 2.

199 Uri Zilbersheid: The Utopia of Theodor Herzl. Israel Studies, 2004/3, 110.

200 Novák: Theodor Herzl, i. m. 149.

201 Kornberg, i. m. 237.

202 Első könyv, 1895. június 11.

203 Nyolcadik könyv, 1901. január 13.

204 Halász, i. m. 87.

205 Harmadik könyv, 1896. Pünkösdvasárnap

206 Ötödik könyv, 1898. július 6.

207 Ötödik könyv, 1897. szeptember 3.

208 Uo.

209 Az előzmények között említhető például Moses Hess Róma és Jeruzsálem című műve, amelyet Herzl 1898-ban kezdett el olvasni, de csak 1901-ben fejezett be. A mű elnyerte tetszését, de ő maga is megjegyezte: „Mindent megírt már, amivel mi próbálkoztunk.” Nyolcadik könyv, 1901. május 2. Érdemes megemlíteni még Leon Pinsker Autoemancipáció című, 1882-es munkáját. Erről Herzl először 1895-ben hallott, de csak 1896 februárjában olvasta el, miután ő már megírta A zsidó államot. „Kár, hogy nem azelőtt olvastam, mielőtt engedélyt adtam a sajátom nyomtatására. De jó is, hogy nem ismertem, talán hagytam volna a saját művemet.” Második könyv, 1896. február 10. Herzl ezenkívül említi még George Eliot Daniel Deronda című művét, amiben a főhős Herzllel azonos következtetésre jut. Több korábbi cionista munkáról és gondolkodóról nem tesz említést, pedig azok között nem kevesen voltak magyarok, lásd például Natonek József Messiás című művét. Ugyanígy nem említi Alkalai Juda nevét, aki Zimony hitközség tanítója, majd rabbija volt, és elgondolásai közel álltak Herzl politikai cionizmusához. Herzl nagyapja az ő hitközségének volt a tagja. A cionizmus kifejezést Nathan Birnbaum, Herzl későbbi ellenfele használta először 1892-ben. Herzl A zsidó állam előszavában megjegyzi: „Nem találok fel semmi újat.” Herzl Tivadar: A zsidó állam. Bevezető tanulmányt írta Borsányi Schmidt Ferenc. Szülőföld Könyvkiadó, Szombathely, 2015, 61.

210 Lásd Jövőre Jeruzsálemben.

211 Avineri: A modern cionizmus kialakulása, i. m. 11.

212 Második könyv, 1896. február 4.

213 Tizenharmadik könyv, 1902. október 5.

214 Első könyv, 1895. pünkösd

215 Jacques Kornberg: Political symbolism and mass mobilization in the thought of Theodor Herzl. Proceedings of the World Congress of Jewish Studies, 1981, 159.

216 Levél Hirschnek. Első könyv, 1895. június 3.

217 Kornberg: Political symbolism and mass mobilization…, i. m. 158.

218 Beszéd a tanács előtt. Első könyv, 1895. június 14.

219 Ötödik könyv, 1897. szeptember 3.

220 Tizenegyedik könyv, 1902. július 17.

221 Levél Hirschnek. Első könyv, 1895. június 3.

222 Beszéd a tanács előtt. Első könyv, 1895. június 14. és Tizenötödik könyv, 1903. április 3.

223 A naplóban a következőképp szerepel A zsidó államnak is egy sokat idézett része: „Héberül nem tudunk beszélni egymással. Ki tud közülünk annyira héberül, hogy egy vonatjegyet vegyen magának?”
Első könyv, 1895. június 15.
Herzl ezt az álláspontját idővel módosította, éppen ezért kérte később A zsidó állam héber fordítóját, hogy ezt a részt változtassa meg. Lásd Patai József, i. m. 129.

224 Kornberg: Theodore Herzl: A Reevaluation, i. m. 238.

225 Második könyv, 1895. augusztus 21.

226 Első könyv, 1895. június 16.

227 Tizenkettedik könyv, 1902. augusztus 22.

228 Avineri: Theodor Herzl’s Diaries as a Bildungsroman, i. m. 4.

229 Nyolcadik könyv, 1900. június 21.

230 Első könyv, 1895. június 5.

231 Gerő: Képzelt történelem, i. m. 270.

232 Első könyv, 1895. június 12.

233 Schweitzer Gábor: A hazai cionizmus hőskorszaka. Avagy miért (nem) kellett Herzl a magyar zsidóknak? Zsidóság a dualizmus kori Magyarországon. Szerkesztette Varga László. Pannonica, Budapest, 2005, 157.

234 Shlomo Avineri: Herzl’s Road to Zionism. The American Jewish Year Book, 1998, 6.

235 Első könyv, 1895. pünkösd.

236 Második könyv, 1895. augusztus 5.

237 Beszéd a tanács előtt. Első könyv, 1895. június 14.

238 Első könyv, 1895. pünkösd.

239 Levél Güdemann-nak. Első könyv, 1895. június 16.

240 Első könyv, 1895. pünkösd.
Eugen Karl Dühring (1833–1921) német filozófus 1881-ben kiadott, A zsidókérdés mint faji, erkölcsi és kulturális kérdés című antiszemita műve, amelyet Herzl 1882-ben olvasott.

241 Első nagyobb, zsidókérdéssel foglalkozó cikke 1892. augusztus 31-én jelent meg Französische Antisemiten (Francia antiszemiták) címmel. Ezt követően 1894-ben írta meg eredetileg Gettó című, évekkel később Új gettó néven bemutatott darabját, amelynek következtetése, hogy a fizikai értelemben vett gettó lebomlása ellenére a zsidók ugyanúgy gettóban, csak éppen lelki gettóban élnek.

Avineri: Herzl, i. m. 81.

242 Második könyv, 1895. július 29.

243 Második könyv, 1895. december 24.

244 Első könyv, 1895. pünkösd.

245 Második könyv, 1895. november 23.

246 Heller, i. m. 32.

247 Moritz Güdemann Nationaljudentum című, 1897-es műve.

248 Novák: Theodor Herzl, a zsidóság lobbistája, i. m. 84.

249 Harmadik könyv, 1896. június 17.

250 Tizenhetedik könyv, 1903. augusztus 17.

251 Christoph Schmid: A cionista mozgalom eszmei gyökerei. Valóság, 2003/11, 124.

252 Gerő: Mozaik, i. m. 338.

253 Első könyv, 1895. június 17.

254 Hetedik könyv, 1900. május 5.

255 Hetedik könyv, 1899. június 21.

256 Hatodik könyv, 1898. október 18.

257 Első könyv, 1895. június 8.

258 Isaiah Friedman: Theodor Herzl: Political activity and achievements. Israel Studies, 2004/3, 73.

259 Tizennyolcadik könyv, 1904. január 22.

260 Hetedik könyv, 1900. április 22.

261 Első könyv, 1895. június 14.

262 Beszéd a tanács előtt. Első könyv, 1895. június 13.

263 Első könyv, 1895. június 9.

264 Hetedik könyv, 1899. június 17.

265 Tizenkettedik könyv, 1902. július 31.

266 Harmadik könyv, 1896. május 7.

267 Schweitzer András: Az átalakuló Izrael/Palesztina-konfliktus és a Jeruzsálem-kérdés. BCE TK, doktori értekezés, 2006, http://phd.lib.uni-corvinus.hu/138/1/schweitzer_andras.pdf. Megtekintés dátuma: 2020. március 22.

268 Novák: Theodor Herzl., i. m. 92.

269 Hatodik könyv, 1899. március 10.

270 Schweitzer András, i. m.

271 Novák: Theodor Herzl, i. m. 183.

272 Harmadik könyv, 1896. április 24.

273 Israel Kolatt: Political zionism and the entrance of the Jews into history. Jewish Studies, 1998, 51.

274 Második könyv, 1895. november 10.

275 Mim Kemal Öke: The Ottoman Empire, Zionism and the question Palestine (1880–1908). International Journal of Middle East Studies, 1982/3, 330.

276 Nyolcadik könyv, 1900. július 2.

277 Avineri: Herzl, i. m. 278.

278 Tizedik könyv, 1902. február 17.

279 Tizenkettedik könyv, 1902. július 31.

280 Részletesebben lásd Mim Kemal Öke: Zionists and the Ottoman Foreign Ministry during the reign of Abdulhamid II (1876–1909). Arab Studies Quarterly, 1980/4, 365.

281 Uo. 372.

282 Első könyv, 1895. pünkösd

283 Első könyv, 1895. június 10.

284 Ötödik könyv, 1898. június 5.

285 Ötödik könyv, 1898. szeptember 3.

286 Hatodik könyv, 1898. október 8.

287 Búr, i. m. 96.

288 Friedman, i. m. 55.

289 Novák: Theodor Herzl. i. m. 119.

290 Benjamin Jaffe: The British Press and Zionism in Herzl’s Time (1895–1904). Transactions & Miscellanies (Jewish Historical Society of England). 24. évf. 97.

291 Avineri: Herzl. i. m. 288.

292 Tizenharmadik könyv, 1902. október 24.

293 Royal Commission on Alien Immigration.

294 Búr, i. m. 103.

295 Tizenhatodik könyv, Második rész, 1903. szeptember 11.

296 Tizenharmadik könyv, 1902. október 23.

297 Tizenhatodik könyv, Első rész, 1903. május 16.

298 Olyan heves vita kezdődött a kongresszuson, hogy még a kiakasztott Kelet-Afrika-térképet is letépték a helyéről.

299 Búr, i. m. 105.

300 Az azzal egyetértők megalakították a territorialista mozgalmat Israel Zangwill vezetésével. Ők a későbbiekben felvetették még Texas, Angola, Mozambik, Ausztrália, Mexikó, Kanada, Mandzsúria, Suriname, Rhodézia és Kuba területét is mint lehetséges letelepedési helyet.
U. Eisenzweig: Cionizmus és territorializmus. In:Valóság, 1987/3, 121.

301 Schweitzer András, i. m.

302 Schmid, i. m. 123.

303 Avineri: Herzl, i. m. 305.

304 Friedman, i. m. 68.

305 Első könyv, 1895. június 11.

306 Herzl gyermekkoráról és budapesti éveiről a legtöbbet Andrew Handler Dori című munkájából tudhatunk meg, amelynek címe Herzl gyerekkori becenevére utal.

307 Idézi Ujvári Hedvig: Asszimiláció, nyelv és identitás problematikája a fiatal Max Nordaunál és Herzl Tivadarnál. Budapesti Negyed, 2008/1, 163.

308 Uo. 168.

309 Patai József, i. m. 326.

310 Ujvári, i. m. 170.

311 Első könyv, 1895. június 11.

312 Nyolcadik könyv, 1900. december 9.

313 Beszéd a tanács előtt. Első könyv, 1895. június 14.

314 Második könyv, 1896. február 4.

315 Tizenhetedik könyv, 1903. augusztus 10.

316 Patai József, i. m. 319.

317 Gerő: Mozaik, i. m. 365.

318 Patai József, i. m. 321.

319 Schweitzer Gábor: „…a magyar cionizmus elsősorban csak piros-fehér-zöld lehet”. Cionizmus a századelő Magyarországán. 100 éves a cionista mozgalom. Szerkesztette dr. Bódog Gyula. Bethlen Téri Oneg Sábbát Klub, Budapest, 1998, 41.

320 Kovács, i. m. 36.

321 Steven Zipperstein megfogalmazása. Lásd Schmidt Mária: Love story. Heti Válasz, 2014. október 7.

322 1867. évi XVII. törvénycikk az izraeliták egyenjogúságáról polgári és politikai jogok tekintetében, https://net.jogtar.hu/ezer-ev-torveny?docid=86700017.TV&searchUrl=/ezer-ev-torvenyei%3Fkeyword%3D1867.

323 1895. évi XLII. törvénycikk az izraelita vallásról, https://net.jogtar.hu/ezer-ev-torveny?docid=89500042.TV&searchUrl=/ezer-ev-torvenyei%3Fpagenum%3D34.

324 Karády Viktor: A magyarországi antiszemitizmus: kísérlet egy történeti kérdéskör megközelítésére. Regio – Kisebbségtudományi Szemle, 1991/2, 5–35, . Megtekintés dátuma: 2020. március 30.

325 Uo.

326 Karády: Zsidó identitás és asszimiláció Magyarországon, i. m. 29.

327 Gerő András: Zsidó utak – magyar keretek a XIX. században. Zsidóság a dualizmus kori Magyarországon. Szerkesztette Varga László. Pannonica, Budapest, 2005, 65.

328 Schmidt Mária: A holocaust helye a magyar zsidóság modernkori történetében (1945–1956). Uő: Diktatúrák ördögszekerén. Magvető, 1998, 56.

329 Kovács András: Az asszimilációs dilemma. Világosság, 1988/8, 606. és Karády: A magyarországi antiszemitizmus: kísérlet egy történeti kérdéskör megközelítésére,. i. m.

330 Karády Viktor: Asszimiláció és társadalmi krízis. Uő: Zsidóság, modernizáció, polgárosodás, i. m. 122.

331 Ránki Vera: Magyarok – Zsidók – Nacionalizmus. A befogadás és a kirekesztés politikája. Új Mandátum, 1999, 15.

332 Karády Viktor: Zsidóság Budapesten a 20. század első felében. Budapesti Negyed, 2008/1, 12.

333 Kovács: Az asszimilációs dilemma, i. m. 605.

334 Karády Viktor: Egyenlőtlen elmagyarosodás, avagy hogyan vált Magyarország magyar nyelvű országgá? Uő: Zsidóság, modernizáció, polgárosodás, i. m. 164.

335 Kovács: Az asszimilációs dilemma, i. m. 606.

336 Konrád Miklós: Vallásváltás és identitás. A kitért zsidók megítélésének változásai a dualizmus korában. Századok, 2009/3, 599.

337 Karády Viktor: A zsidóság polgárosodásának és modernizációjának főbb tényezői a magyar társadalomtörténetben. Uő: Zsidóság, modernizáció, polgárosodás, i. m. 101.

338 Ez statisztikailag azt jelentette, hogy a századfordulón az össznépességnek csak a 6 százalékát kitevő zsidóság a legtöbb szabad értelmiségi, magántisztviselői és gazdaságilag önálló tőkéscsoportnak (kereskedő, ipari vállalkozók) a 40–60 százalékát szolgáltatta. Uo. 82.

339 Karády: Asszimiláció és társadalmi krízis, i. m. 117–118.

340 Kovács: Az asszimilációs dilemma, i. m. 608.

341 Gerő: Képzelt történelem, i. m. 271.

342 Sokan ezzel magyarázzák a zsidók többsége által mutatott szabálykövető magatartást a vészkorszak alatt, és azt, hogy nem hitték el, mi vár rájuk.

343 Miután kiderült, hogy sok zsidó nem kíván csatlakozni sem a neológokhoz, sem az ortodoxokhoz, a harmadik nagy irányzatot, a status quo antét is el kellett ismerni jogilag.

344 Mislovics Erzsébet: A magyar ortodoxia a századfordulón (1891–1906) – az ortodox hetilap, a Zsidó Hiradó alapján. Múlt és Jövő, 2006/2, 66.

345 Komoróczy, i. m.

346 McCagg, i. m. 146.

347 Novák Attila: Hitközség és cionizmus. 100 éves a cionista mozgalom. Szerkesztette dr. Bódog Gyula. Bethlen Téri Oneg Sábbát Klub, Budapest, 1998, 51.

348 Ránki, i. m. 114.

349 Karády: Zsidóság Budapesten a 20. század első felében, i. m. 12.

350 PataiRafael, i. m. 27.

351 Soltész Adolf: Magyarországi sionizmus. Egyenlőség, 1897. október 31. Idézi: Schweitzer Gábor: Miért nem kellett Herzl a magyar zsidóknak? A politikai cionizmus kezdetei és a magyarországi zsidó közvélemény. Budapesti Negyed, 1994/4, 42–55, https://epa.oszk.hu/00000/00003/00004/herzl.htm. Megtekintés dátuma: 2020. április 12.

352 Szabolcsi Lajos: Két emberöltő. Az Egyenlőség évtizedei (1881–1931). Budapest, 1993, 84.

353 Pécsi Tibor: Legyen nemzetiség! Cionista követelés 1918 végén. Archivnet, 2019/3, https://archivnet.hu/legyen-nemzetiseg-cionista-koveteles-1918-vegen. Megtekintés dátuma: 2020. április 15.

354 Haraszti György: Trapéz a lejtőn. Elhangzott 2006. december 15-én, a Karády Viktor 70. születésnapja tiszteletére rendezett, Oktatás, elitek, zsidóság a 19–21. században című, kétnapos konferencia második napján az MTA székházában; https://www.or-zse.hu/kutat/tanulmanyok/haraszti-trapez.htm. Megtekintés dátuma: 2020. május 2.

355 Istóczy Győző (A képviselőház naplójából és irományaiból összeállította és kiadta): Istóczy Győző országgyűlési beszédei, indítványai és törvényjavaslatai 1872–1896. Budapest, 1904, 42.

356 Istóczy Győző: A Magyar Antiszemitapárt Megsemmisítése s ennek következményei. Budapest, 1906, 14.

357 Uo. 18.

358 Második könyv, 1896. március 4.

359 Második könyv, 1896. március 30.

360 McCagg, i. m. 108.

361 Rónai János: Cion és Magyarország. Részlet. Múlt és Jövő, 1993/4, 33.

362 Uo. 35.

363 Uo.

364 Sionista Egyesületek. A Jövő, 1897. október 29. Idézi: Schweitzer: Miért nem kellett Herzl a magyar zsidóknak?, i. m. Lásd Novák Attila: Theodor Herzl, a zsidóság lobbistája, i. m. 89.

365 Pécsi, i. m.

366 Novák Attila: Ideológia és önazonosság. Az 1953-as budapesti cionista per. Nemzeti Emlékezet Bizottsága, Budapest, 2020, 12.

367 Patai József, i. m. 320.

368 Részletesebben lásd Novák Attila: Átmenetben. A cionista mozgalom négy éve Magyarországon (1945–1948). Budapest, Múlt és Jövő Kiadó, 2000, https://www.academia.edu/36710868/%C3%81tmenetben._A_cionista_mozgalom_n%C3%A9gy_%C3%A9ve_Magyarorsz%C3%A1gon_1945-1948_._Budapest_M%C3%BAlt_%C3%A9s_J%C3%B6v%C5%91_Kiad%C3%B3_2000. Megtekintés dátuma: 2020. február 12.

369 McCagg, i. m. 108.

370 Gyurgyák, i. m. 244.

371 Schmidt: A holocaust helye a magyar zsidóság modernkori történetében, i. m. 55.

372 Ránki, i. m. 32.

373 Schmidt: A holocaust helye a magyar zsidóság modernkori történetében, i. m. 57.

374 Kovács: Az asszimilációs dilemma, i. m. 608.

375 Schmidt: A holocaust helye a magyar zsidóság modernkori történetében, i. m. 59.

376 Uo. 58.

377 Kovács: Zsidó csoportok és identitásstratégiák a mai Magyarországon, i. m. 12.

378 Uo.

379 Novák: Átmenetben, i. m.

380 Novák: Ideológia és önazonosság, i. m. 12.

381 Uo.

382 Novák Attila: Cionisták, baloldaliak, államrezon. Cionizmus és államhatalom a 30-as évek Magyarországán. Századok, 1996/6, 1341–1342.

383 Uo. 1372. Részletesebben lásd Schmidt Mária: A harmincas évek magyar cionista mozgalma a rendőrségi megfigyelés tükrében. Történelmi Szemle, 1987/3,. 339–350.

384 Novák: Cionisták, baloldaliak, államrezon, i. m. 1341.

385 Novák: Ideológia és önazonosság, i. m. 13.

386 Gyurgyák, i. m. 244.

387 Karády Viktor: Zsidótörvények és életfeltételek a szociális jelzők tükrében (1938–1943). Uő: Zsidóság, modernizáció, polgárosodás, i. m. 307.

388 Novák: Ideológia és önazonosság, i. m. 20.

389 Szabolcsi, i. m. 86.

390 Schmidt: A harmincas évek magyar cionista mozgalma…, i. m. 340.

391 Schmidt: A holocaust helye a magyar zsidóság modernkori történetében, i. m. 54.

392 Kovács: Zsidó csoportok és identitásstratégiák…, i. m. 15.

393 Karády: Asszimiláció és társadalmi krízis, i. m. 140. o.

394 Kovács: Az asszimilációs dilemma, i. m. 610.

395 Uo. 609.

396 Karády: Zsidó identitás és asszimiláció Magyarországon, i. m. 70.

397 Schmidt: A holocaust helye a magyar zsidóság modernkori történetében, i. m. 70.

398 Kovács: Az asszimilációs dilemma, i. m. 610.

399 Karády: Zsidó identitás és asszimiláció Magyarországon, i. m. 48.

400 1945 és 1955 között 35–45 ezer főnyien vándoroltak ki, ami meghaladta az 1945 után Magyarországon maradt/visszatért zsidók egyötödét, 1957-ig pedig a háború után életben maradt, körülbelül 191 ezer főnyi zsidóság mintegy negyedrésze emigrált. Bővebben lásd Haraszti: Trapéz a lejtőn,. i. m. és Kovács: Az asszimilációs dilemma,. i. m. 608.

401 Karády: Asszimiláció és társadalmi krízis, i. m. 116. 1945-től 1950 végéig Magyarországról összesen 13 ezer zsidó vándorolt ki Izraelbe. A következő öt évben számuk drasztikusan visszaesett, mindenekelőtt azért, mert Magyarország 1949 elejétől nem engedélyezte tovább az ország elhagyását. Számuk 1956–1957-ben újra jelentősen megugrott: ezekben az években Magyarországról több mint 4 ezer fő körül lehetett, amihez hozzá kell adni az 1956-os forradalom után az országot illegálisan elhagyó 10–20 ezer zsidó közül azok számát, akik végül Izraelben telepedtek le.

Az Izraelbe tartó kivándorlás 1958 és 1967 között nem jelez válságok okozta csúcsokat, és bár a diplomáciai kapcsolatok megszakítását követően mintegy a felére esett vissza, az 1967 és 1988 közötti húsz évben sem szűnt meg teljesen, hanem mindvégig nagyjából ugyanazon a szinten maradt. Lásd Kovács András: A Kádár-rendszer és a zsidók. Corvina, 2019, 40.

402 Schmidt: A holocaust helye a magyar zsidóság modernkori történetében, i. m. 70.

403 Novák: Átmenetben, i. m.

404 Haraszti: Trapéz a lejtőn, i. m.

405 Uo.

406 Uo.

407 Schmidt: A holocaust helye a magyar zsidóság modernkori történetében, i. m. 67.

408 Kovács: A Kádár-rendszer és a zsidók, i. m. 36.

409 Uo. 35.

A zsidók ügyének első könyve

Párizsban, 1895 pünkösdjén

Egy idő óta olyan művön dolgozom, aminek nagysága beláthatatlan. Ma még nem tudom, hogy be is fogom-e fejezni. Olyan, mint egy hatalmas álom. Napok és hetek óta szinte az öntudatlanságig betölt engem, mindenhová elkísér, szokásos megbeszéléseim fölött lebeg, a vállam fölött belekukkant fura kis újságírói munkámba, zavar és bódulatba ejt.

Mi lesz belőle, most még nem sejthetem. A tapasztalatom viszont azt súgja nekem, hogy már álomként is különös, és meg kell írnom – ha nem is az emberek számára állított emlékműként, de a saját örömömre és elmélkedésemre mindenképpen. Esetleg valahol e kettő között: az irodalom számára. Ha a regényből nem is lesz cselekedet, azért a cselekedetből még lehet regény.

A címe: Az ígéret földje.[410]

Ma már valóban nem tudom, nem a regény volt-e, ami elsőként jutott eszembe. Mindazonáltal nem valami öncélú „lektűrként”, hanem valami olyasmiként, aminek hasznát vehetjük.

Az pedig, hogy ilyen rövid idő elteltével már erre sem emlékszem egyértelműen, a legjobb indoka a feljegyzések szükségességének. Mennyire sajnálom, hogy már párizsi megérkezésem napján[411] nem kezdtem bele egy napló írásába, amibe leírtam volna élményeimet, az észleléseimet és olyan arcokat, amelyek az újságba nem kerülhetnek be, s amelyek túlságosan gyorsan és sajátosan el is tűnnek. Ily módon sok minden homályba veszett.

De mik egy riporter élményei ahhoz képest, amit én most tervezek! Micsoda álmok, gondolatok, levelek, találkozások, tettek – csalódások, ha semmi nem lesz belőle, s micsoda borzalmas küzdelmeket kell majd megvívnom, ha valami mégis sikerülne. Ezt le kell szögeznem.

Stanley a világ érdeklődését Hogyan találtam meg Livingstone-t[412] című kicsiny útikönyvével keltette fel. Amikor keresztül-kasul vándorolt a fekete kontinensen, az egész világ, az egész civilizált világ meghatódott tőle. Pedig hát mi volt az ő vállalkozása az enyémhez képest? Ma még azt kell mondanom, az én álmomhoz képest.

Tulajdonképpen mikor is kezdtem foglalkozni a zsidókérdéssel? Valószínűleg akkor, amikor felvetődött. De legkésőbb egészen bizonyosan akkor, amikor Dühring könyvét[413] elolvastam. Egy régi jegyzetfüzetemben, amelyik most Bécsben hever valahol elcsomagolva, megvannak még első feljegyzéseim Dühring könyvéhez és a kérdéshez. Akkoriban még nem volt lap, amelyikben publikálhattam volna – azt hiszem, 1881-ben vagy 1882-ben lehetett[414] –, de tudom, hogy még manapság is sok esetben ugyanazt gondolom. Az évek során e kérdés furdalt és mardosott engem, kínzott és nagyon boldogtalanná tett. Valóban újra és újra visszatértem rá, amikor saját személyemre vonatkozó élményeim, szenvedéseim és örömeim általános érvényre emelkedtek.

Az évek múlásával természetesen a gondolataim is változtak, a belátás tudatossá fejlődött bennem. Hiszen a tükörből is egy másik férfi tekint vissza rám, mint régebben. De a személy a különböző vonások ellenére mégis ugyanaz. Az idősödés jelein az érettségemet fedezem fel.

A zsidókérdés eleinte szörnyen bántott engem. Talán volt idő, amikor nagyon is szívesen megfutamodtam volna, menekültem volna a kereszténységbe vagy akárhova. Mindenesetre ezek csupán az ifjúkori gyengeség határozatlan vágyai voltak. Ezekben a feljegyzéseimben őszintén elmondom saját magamnak – hiszen semmit nem érnének, ha magamat csapnám be –, soha nem gondolkodtam komolyan azon, hogy kikeresztelkedjek vagy megváltoztassam a nevem. Ez utóbbit akár egy anekdotával is bizonyíthatom. Amikor még zöldfülű kezdő koromban elvittem egy kéziratomat a bécsi Deutsche Wochenschrifthez, dr. Friedjung azt tanácsolta, válasszak egy kevésbé zsidó hangzású írói álnevet. Határozottan visszautasítottam, mondván, hogy apám nevét nem tagadom meg, inkább hajlandó vagyok lemondani a kézirat közléséről. Friedjung végül mégis elfogadta. Egészen egyszerűen mérsékelten becsvágyó és kevéssé hiú irodalmár voltam.

A zsidókérdés természetesen úton-útfélen leselkedett rám. Sóhajtoztam és gúnyolódtam, boldogtalannak éreztem magam, de igazán nem ragadott meg, noha még mielőtt idejöttem volna, már tervbe vettem egy zsidó regényt. Spanyolországi utazásom során szerettem volna megírni, 1891 nyarán.[415] Ez volt akkoriban a következő irodalmi tervem. Főszereplőnek drága barátomat, Heinrich Kanát szántam, aki 1891 februárjában Berlinben agyonlőtte magát.[416] Azt hiszem, a regénnyel a kísértetétől akartam megszabadulni. A regény címe a vázlatomban Samuel Kohn[417] volt, szétszórt jegyzeteim között sok olyan lehet, ami erre vonatkozik. Nevezetesen a szegény zsidók szenvedő, megvetett és derék csoportját szándékoztam a gazdag zsidókéval szembeállítani. Utóbbiak nem érzékelik az antiszemitizmust, pedig ők a tulajdonképpeni és legfőbb okozói. Kana környezetét szerettem volna gazdag rokonai környezetével szembesíteni.

A Neue Freie Presse tudósítónak küldött Párizsba. Elfogadtam, mert azonnal sejtettem, mennyi mindent fogok tanulni és látni a világból ebben az állásban; ugyanakkor sajnáltam is, hogy feladom a regénytervem.

Párizsban – legalábbis megfigyelőként – belekerültem a politikába. Láttam, hogyan kormányozzák a világot. Megbámultam a tömeg jelenségét is; hosszú ideig anélkül, hogy megértettem volna. Az antiszemitizmussal is szabadabb és magasabb viszonyba kerültem, legalábbis közvetlenül nem kellett szenvednem tőle. Ausztriában vagy Németországban folyamatosan a hep-hep kiáltásoktól[418] kell rettegnem. Itt „inkognitóban” lehetek a tömegben.

Ez az inkognitó szörnyű vádirat az antiszemiták ellen.

A hep-hep kiáltást mindeddig csak kétszer hallottam saját fülemmel. Először 1888-ban Mainzban, átutazóban. Este betértem egy olcsó zenés szórakozóhelyre, megittam a sörömet, majd amikor felálltam, a lármában és füstben az ajtó felé indultam, egy fickó utánam kiáltotta: hep-hep. Körülötte mindenki durva röhögésbe kezdett. A második alkalommal a Bécs melletti Badenben kiáltotta oda nekem valaki, hogy „Saujud!”,[419] pont akkor, amikor kocsival Hinterbrühlből, Speideltől érkeztem. Ez a kiáltás sokkal érzékenyebben érintett, mert különös utószóként szolgált a Hinterbrühlben folytatott beszélgetéshez, és persze azért, mert „hazai” földön hangzott fel.

Párizsban tehát felszabadultabbá vált a viszonyom az antiszemitizmushoz, amit elkezdtem történelmileg megérteni és megbocsátani.

Elsősorban felismertem, hogy mennyire üres és hasztalan „az antiszemitizmus elleni védekezésre” irányuló bármiféle erőfeszítés. Papírra vetett deklamációkkal[420] vagy szűk körben tartott szónoklatokkal a legkevesebbet sem érhetjük el. Még furcsának is hat. Az efféle „segélybizottságokban” – a stréberek és együgyűek mellett – persze nagyon derék emberek is ülhetnek. Hasonlatosak az árvíz idején – sőt előtte! – felálló „segélybizottságokhoz”, és nagyjából ugyanannyit érnek is el. A nemes Bertha von Suttner téved – persze tévedése igazán tiszteletre méltó –, amikor azt hiszi, hogy egy efféle bizottság bármit is segíthet. Ugyanaz a helyzet, mint a békeegyesületekkel. Egy olyan ember, aki feltalál valami szörnyűséges robbanószert, többet tesz a békéért, mint ezer szelíd apostol.

Ugyanezt válaszoltam mintegy mellékesen Leitenberger bárónak is, amikor három éve megkérdezte, mit gondolok a Freies Blatt zur Abwehr etc. című lapról. Rossznak tartom. Mindazonáltal zsurnalizmussal is lehetne hatni, vélekedtem, és felvázoltam egy valódi keresztény által irányított népújság tervét, amely a zsidógyűlölettel szemben felvehetné a harcot. Ezt azonban Leitenberger báró túlságosan körülményesnek vagy költségesnek tartotta. Csak kicsiben akart harcolni. Az antiszemitizmus ellen! Ma már persze úgy gondolom, eszköztelen, ostoba próbálkozás lenne, ami akkor még elegendőnek tűnt számomra.

Az antiszemitizmus nőttön-nőtt, és egyfolytában növekszik – akárcsak én.

Most eszembe jutott a kérdés és a megoldás két különféle változata, amelyek ezekben az években foglalkoztattak. Körülbelül két évvel ezelőtt a zsidókérdést a katolikus egyház segítségével szerettem volna megoldani, legalább Ausztriában. Szerettem volna eljutni a pápához, de úgy, hogy előtte már megszerezzem az osztrák egyházi méltóságok támogatását. Megkértem volna, hogy nyújtson segítséget az antiszemiták ellenében, én pedig cserébe beindítanám a zsidók kereszténységre való áttérésének önkéntes, tisztességes és nagyszabású mozgalmát.

Önkéntes és tisztességes, amennyiben a mozgalom vezetői – elsősorban jómagam – zsidók maradnak, és zsidóként propagálják a többségi vallásra való áttérést. Az áttérésre fényes nappal, vasárnaponként délben a Stefanskirchében került volna sor, ünnepélyes menetben, harangszótól kísérve. Nem szégyenkezve, ahogyan eddig egyesek csinálták, hanem büszke tekintettel. Azáltal pedig, hogy a vezetők zsidók maradnak, a népet csak a templom küszöbéig kísérik, de ők maguk nem lépnek be, az egész őszinte emelkedettséget nyerhetne.

Mi, akik maradnánk, mi lennénk a köztes generáció. Megmaradnánk apáink vallásánál. De a fiainkból már keresztényeket csinálnánk, még mielőtt abba a korba lépnének, hogy maguk döntsenek, amikor is az áttérés már gyávaságnak vagy stréberségnek tűnhet. Az egészet, ahogyan az szokásom, a legteljesebb részletességgel kigondoltam, láttam már, ahogyan a bécsi érsekkel tárgyalok, gondolatban már a pápa előtt álltam – mindketten nagyon sajnálták, hogy én magam a köztes generációhoz kívánok tartozni –, és világgá kürtöltem a rasszok keveredésének jelszavát.

Az első szóbeli megbeszélés során meg szerettem volna nyerni a Neue Freie Presse szerkesztőit[421] a tervnek. Korábban már adtam nekik tanácsot innen, amit az ausztriai liberális párt kárára nem fogadtak meg. Nevezetesen körülbelül egy évvel azelőtt, hogy a szocialisták választási reformmozgalma még akuttá vált volna, azt javasoltam, hogy karácsonyi cikkükben váratlanul követeljék az általános választójogot. Ezáltal a liberálisok visszanyerhették volna szilárd talajukat a nép, az intelligens munkásság köreiben, amit egyszer már elvesztettek. Ám a választójogi reform végül kívülről érkezett, ők pedig nem éppen szerencsés módon foglaltak állást az ügyben.[422]

De nem volt igazi tekintélyem a vezércikkírók előtt, csupán afféle fecsegő publicistának tartottak engem.

Így Benedikt, akivel a pápaötletemről beszéltem, azt ugyanúgy elvetette, mint korábban Bacher vetette el az általános választójogra vonatkozó elképzeléseimet. De Benedikt válaszában valami mégis igazán megérintett engem. Azt mondta: Az ön nemzetsége száz generáción át kitartott a zsidóság mellett. Ön pedig saját magát e fejlődés határának kívánja kijelölni. Ezt nem tudja megtenni, és nem is szabad megtennie. Egyébként a pápa amúgy sem fogadná.

Ez persze nem akadályozta meg a Neue Freie Pressét és az osztrák liberálisokat abban, hogy maguk is a pápánál interveniáljanak az antiszemiták ellen. Most télen történt, másfél évvel az után, hogy Benedikttel beszéltem: mégpedig igazán kedvezőtlen körülmények között, mondhatni, az elveikbe ütközően. Tudniillik akkor, amikor Schönborn kardinális Rómába utazott, hogy megkérje a pápát az antiszemiták azon részével szemben való fellépésre, akik a klérus és a kormány számára kezdtek kellemetlenné válni. A liberálisok ezáltal olyan konkludens[423] tényt ismertek el, amit korábban mindig tagadtak: méghozzá a pápának azt a jogát, hogy beleavatkozhasson Ausztria belügyeibe. Ezen önfeladás persze semmit nem ért.

Én valami egészen másra gondoltam: diplomáciai békekötésre zárt ajtók mögött. Az újságom nélkül persze semmit nem tehettem. Honnan máshonnan származhatott volna a tekintélyem? Milyen ellenértéket ígérhettem volna? A vezető liberális lap szolgálatai talán arra késztethették volna az okos pápát, hogy tegyen valamit, adjon ki egy nyilatkozatot vagy valami útmutatást. Egyébként később hallottam, mit nyilatkozott egyszer XIII. Leó a lapról: kár, hogy a Neue Freie Presse ilyen jó.

Miután erről az elképzelésről lemondtam, a tudatalattimban ama bizonyos sötét módon egy másik eszme bontakozott ki, nem annyira politikai, sokkal inkább elmélkedő. Először egyértelműen Speidelnek beszéltem róla, amikor múlt nyáron Badenből ellátogattam hozzá Hinterbrühlbe. A zöld mezőn sétálgattunk filozofálgatva, a zsidókérdés is szóba került. Azt mondtam: „Én megértem az antiszemitizmust. Mi, zsidók, még ha ez nem is a mi bűnünk, idegen testként maradtunk fenn a legkülönfélébb nemzetek kellős közepén. A gettókban számos társadalomellenes tulajdonságot vettünk fel. A jellemünket megrontotta a ránk nehezedő nyomás, és ezt egy másfajta nyomás által kell helyrebillenteni. Az antiszemitizmus valójában a zsidó emancipáció következménye. Ám azok a népek, amelyekből hiányzik a történelmi gondolkodás – tehát az összes –, nem történelmi termékként tekintenek ránk, nem úgy, mint a korábbi, még szörnyűségesebb idők áldozataira. Nem tudják, hogy azért vagyunk ilyenek, mert kínok közepette ilyenné alakítottak minket, mert az egyház az uzsoraüzletet a keresztények számára tisztességtelennek nyilvánította, és az uralkodók minket kényszerítettek bele a pénzüzletekbe. Tapadunk a pénzhez, mert erre kényszerítettek. Ráadásul állandóan készen kellett állnunk a menekülésre vagy arra, hogy elrejtsük a vagyonunkat a fosztogatók elől. Így jött létre a pénzhez fűződő viszonyunk. A császár kamarai szolgáiként egyfajta közvetett adószedőnek számítottunk. Elvettük a néptől a pénzt, amit aztán elraboltak vagy konfiskáltak tőlünk. Mindezen szenvedések közepette csúfak lettünk, a jellemünk átalakult, ami pedig a régi időkben büszke és nagyszerű volt. Olyan férfiak voltunk, akik az államot háborús időkben meg tudtuk védeni, és nagyon tehetséges népnek kellett lennünk, ha kétezer éven át ütöttek-vertek minket, de agyoncsapni mégsem tudtak.

Mármost a doktriner szabadelvűek tévedése az volt, hogy az emberek azonnal egyenlőkké válnak, ha erről a Birodalmi törvény- és kormánylapban rendelet jelenik meg. Amikor kijöttünk a gettóból, a gettó zsidói voltunk, és eleinte azok is maradtunk. Időt kellett volna számunkra biztosítani, hogy hozzászokjunk a szabadsághoz. Csakhogy a bennünket körülvevő népek nem voltak ennyire nagyvonalúak vagy türelmesek. Csak a szabadon engedettek rossz és feltűnő tulajdonságait látták, és fogalmuk sem volt arról, hogy ezeket a felszabadítottakat ártatlanul büntették. Ehhez társultak még a kor szocialista eszméi a mozgótőke ellen, amelynek forgatására a zsidókat évszázadokon át kényszerítették.

Ám ha a zsidók elfordulnak a pénztől, és korábban számukra tiltott hivatásokat keresnek, akkor szörnyű nyomás alá helyezik a középrétegek foglalkozási viszonyait, olyan nyomás alá, amitől természetesen ők maguk fognak a legjobban szenvedni.

Az antiszemitizmus viszont, ami a nagy tömegben erős és öntudatlan, nem fog ártani a zsidóknak. A zsidók jellemének alakulása szempontjából hasznos mozgalomnak tartom. Nem más, mint egy csoport nevelése a tömegek által, s talán majd a beolvasztásukhoz vezet. Nevelni csak keményen lehet. Be fog következni a darwini mimikri.[424] A zsidók be fognak illeszkedni. Olyanok, mint a fókák, akiket a világot alakító véletlen a tengerbe vetett. Fölveszik a halak alakját és tulajdonságait, pedig nem halak. De ha visszatérnének a szárazföldre, és néhány generáción át ott is maradhatnának, akkor az uszonyaikból újra lábak lennének.

Az egyik fajta nyomás tüneteit csak egy másik fajta nyomás tüntetheti el.”

Speidel erre azt mondta: „Ez egy világtörténelmi értelmezés.”

Ezek után elindultam az éjszakába, visszafelé Badenbe. Amikor a fiákerem áthaladt a Kolerakápolna mögötti alagúton, két fiatalember jött szembe, egyikük kadétegyenruhát viselt. Úgy emlékszem, éppen a gondolataimba mélyedtem. Ekkor egyértelműen hallottam, amint a kocsi után kiáltják: „Saujud!”

Nagyon elfogott a méreg. Elkeseredetten fordultam hátra a fickók felé, de már messze jártak. Azonnal el is múlt a hirtelen jött kedvem, hogy utcagyerekekkel összeverekedjek. Nem is a számukra ismeretlen személyemet sértegették, csupán zsidó orromat és zsidó szakállamat, amit a kocsi lámpásainak félhomályában megláttak.

Mily csodás utószó az én „világtörténelmi” értelmezésemhez. Itt a világtörténelem nem segít semmit sem.

Néhány hónappal később modellt ültem a szobrász Beernek, aki a mellszobromat készítette. Amint elbeszélgettünk, rájöttünk, a zsidóknak nem válna hasznukra, ha művészek lennének, és megszabadulnának a pénztől. Az átok fog. Nem jövünk ki a gettóból. Beszélgetés közben egészen fölforrósodtam, és amikor eljöttem, ez az izzás csak nem szűnt bennem. És mint az arab mesében az álom, oly hirtelen támadt bennem e darab[425] megírásának az ötlete. Azt hiszem, a rue Descombes-tól még a place Pereire-ig sem értem el,[426] máris minden megfogalmazódott bennem.

Másnap le is ültem. Három hét lázas, boldog munka.

Azt gondoltam, e drámai indulat révén ki is írtam magamból a dolgot. Ellenkezőleg, csak egyre mélyebbre ástam magam. Egyre erősödött bennem a gondolat, hogy valamit tennem kell a zsidókért.

Most először el is mentem a rue de la Victoire-ra, a templomba,[427] az istentiszteletet ünnepélyesnek és meghatónak találtam. Sok minden az ifjúságomra emlékeztetett, a pesti templomra a Dohány utcában.[428] Néztem az itteni zsidókat, az arcokon rokon vonásokat fedeztem fel. Merész és rejtőzködő orrok, szégyenlős és ravasz tekintetek.

Akkor vagy már korábban eszembe jutott a gondolat, hogy A zsidók állapotáról[429] írjak.

Most úgy emlékszem, a terv már korábban létezett. Már ősszel is beszéltem róla valakinek Bécsben. Föl akartam keresni azokat a helyeket, ahová a világtörténelmi véletlen a zsidóság csoportjait vetette, nevezetesen Oroszországot, Galíciát, Magyarországot, Csehországot, majd később a Keletet, az új zsidó kolóniákat, végül Nyugat-Európát. Az igazságnak megfelelő ábrázolás a zsidók ártatlanul elszenvedett, boldogtalan sorsát lett volna hivatott ábrázolni. Azt bemutatni, hogy olyan emberek ők, akiket mindenki szid, anélkül, hogy ismernék őket. Riporterszemek szükségeltetnek az efféle felvételekhez.

Húsvét előtt kapcsolatba kerültem Daudet-val. Egyszer a zsidók is szóba jöttek. Elismerte, hogy antiszemita. Erre elmagyaráztam neki az álláspontomat, ismét egészen elöntött a forróság. (Ebből is látszik, hogy szónokias gondolkodó vagyok.) Amikor elmondtam neki, hogy egy könyvet akarok írni a zsidóknak a zsidókról, megkérdezte, hogy regény lesz-e. Azt feleltem, hogy nem, inkább valami férfiaknak való könyv. Erre ő úgy válaszolt, hogy a regény hatásosabb, nézzük csak a Tamás bátya kunyhója[430] példáját.

Tovább szónokoltam még, ami végül őt is annyira megragadta, hogy ezt mondta:

– Comme c’est beau, comme c’est beau! (Ej, be szép! Ej, be szép!)

Meginogtam, hogy valóban A zsidók állapotáról kellene-e írnom, és eszembe jutott megint a regény. Csak most nem Samuel Kohn – Heinrich Kana lenne a főszereplő. Az első tervem szerint a zárófejezet arról a hangulatról szólt volna, amelyik Samuel öngyilkosságát okozta. Este az Unter den Lindenen sétál, közelgő halála miatt mindenkivel szemben fensőbbségesnek érzi magát. Gúnyosan méregeti a gárdatiszteket, akik közül bármelyiket leszedhette volna. Abban a pillanatban, amikor az öngyilkosság eszébe jutott, uralkodónak érezte magát. Ezért büszkén és fejedelmien lépkedett, az útjából önkéntelenül ki is tért mindenki. Ez kicsit megbékítette, csendben hazament, és agyonlőtte magát.

Ebben a formában Samuel még gyengébb, de igen szeretett barátja volt a főhősnek, aki a véletlenek során át jut el oda, hogy felfedezze, helyesebben megalapítsa az ígéret földjét.

Samuel búcsúlevelét röviddel az indulás előtt kapta meg a hajón, amely a hazát kereső tisztjeinek törzsével egyetemben az új partok felé volt hivatott vinni őt. Samuel ezt írta: „Drága, jó Barátom, amikor ezt a levelet olvasod, én már halott vagyok.”

A hős összegyűri kezében a papírt, és a szívéhez kap. Ám a következő pillanatban már csak dühöt érez.

Kiadja az indulási parancsot. Felmegy a hajóhídra, elnéz a messzeségbe, amerre az ígéret földje van.

Fogja a levelet, amelyik mégiscsak megannyi megható szeretettel és hűséggel teli, és belekiabálja a szélbe: „Te hülye, csavargó, nyomorult! Elvesztegetett élet, ami a miénk volt!”

***

A regény ötletéről miként tértem át praktikusabb dolgokra, már rejtvény számomra, pedig csak néhány hete történt. Az ilyesmi a tudatalattiban játszódik le.

Egyébként lehetséges, hogy ezek nem is praktikusabb dolgok, és csupán nevetségessé teszem magam az emberek előtt, akikkel komolyan próbálok beszélni. Lehet, hogy csak a regényben működök?

De még ebben az esetben is érdemes feljegyezni, miről elmélkedtem ebben az időben, és még most is miről elmélkedem.

Egy szép napon hirtelen támadt ötlettől vezérelve levelet írtam Hirsch bárónak, aki oly látványosan, milliókkal támogatja a zsidókat. Miután a levelet megírtam, félretettem, és tizennégy napig elő se vettem.

Miután ennyi idő elteltével sem tűnt értelmetlennek, feladtam. A levél:

Tisztelt Uram!

Mikor tehetem tiszteletemet Önnél? A zsidókérdésről szeretnék Önnel beszélni. Nem interjúról, nem is rejtett vagy nyílt pénzügyekről lenne szó. Úgy tűnik, Önt oly sokan keresik fel igényeikkel, hogy az ember nem tud elég korán a tisztátalan vélekedések miatt mentegetőzni. Én csupán egy, a zsidóságra vonatkozó politikai ügyben szeretnék Önnel beszélgetni, aminek a hatása talán csak abban az időben érződik majd, amikor már sem Ön, sem én nem leszünk az élők sorában.

Éppen ezért szeretném, ha találkozónk előtt egy nappal közölné, hogy tudna-e egy-két órát zavartalanul az ügynek szentelni. Szokásos teendőim miatt számomra egy vasárnapi nap lenne a legkedvezőbb. Nem kell, hogy a következő vasárnap legyen. Amikor Önnek alkalmas.

A mondandóm érdekelni fogja Önt. De akármilyen keveset is árulok el Önnek, mégsem szeretném, ha ezt a levelet a környezetében bárkinek is – titkároknak stb. – megmutatná. Kérem, kezelje bizalmasan.

A nevemet talán ismeri már. Mindenesetre az újságot, amelyet itt képviselek, ismeri.

Tisztelettel:

Dr. Herzl,

a Neue Freie Presse tudósítója

***

Ez a levélnek a piszkozata, még most is megvan. Amikor letisztáztam, nyilván változtattam még rajta, mivel akkor még nem gondoltam, hogy mindent meg kellene őriznem az emlékezetem számára.

A leginkább attól féltem, hogy a levél afféle újságírói pénzkuncsorgó bűvésztrükk bevezetésének tűnhet. Hiszen nem csupán azért akartam beszélni ezzel az emberrel, mert a pénze a cél elérése érdekében igen hasznos eszköz lehet.

Eltelt néhány nap. Majd megérkezett Londonból, az alábbi címről a válasz: 82 Piccadilly, W.

Dr. Herzl Tivadar Úrnak,

Párizs

London, 1895. május 20.

Levele itt ért, ahol is két hónapot vagyok töltendő. Sajnálattal tudatom tehát, hogy a legnagyobb jóakarattal sem tudok sort keríteni az Ön által javasolt találkozóra. Talán kifejthetné levélben, mit kívánt élőszóban tudomásomra hozni, s ez esetben, kérem, írja rá a nekem címzett borítékra, hogy „Személyes”. Bocsánatát kérem, amiért titkárnőmnek diktálom válaszomat, s amiért franciául írok, de egy régi vadászbalesetben megsérült a jobb kezem, és nem vagyok képes sokáig fogni a tollat.

Kérem, Uram, fogadja kiváló tiszteletemet:

M. de Hirsch[431]

***

Erre a levélre így válaszoltam:

37 Rue Cambon, 1895. május 24.

Mélyen tisztelt Uram!

Nagyon sajnálom, hogy nem volt alkalmunk találkozni.

Nem könnyű leírni, amit el szerettem volna mondani Önnek. Most eltekintek azoktól a külső körülményektől, amelyek egy levél sorsát befolyásolhatják. Szándékomat, amelyet komoly cél szolgálatába állítok, megcsúfolhatja a hiábavaló kíváncsiság, megronthatja azok értetlensége, akik véletlenszerűen szereznek tudomást róla. Továbbá az is előfordulhat, hogy levelemet Ön egy olyan pillanatban kapja kézhez, amikor más elfoglaltságai miatt nem tudja teljes figyelemmel, koncentráltan elolvasni. Viszont ha a titkárával küldetne nekem egy udvariasan formális választ a prise de considération (megfontolás) szellemében, azzal el is intézné magát a szememben.

De mégis fogok írni Önnek. Jelen pillanatban azonban túlságosan is elfoglalt vagyok, hogy – a régi vicc szerint – rövidre fogjam a mondandómat. Valóban nem szeretném Önt hosszúra nyúló vitával untatni. Tehát amint lesz rá időm, előadom az új zsidópolitikára vonatkozó terveimet.

Amit Ön eddig tett, éppoly nagyvonalú volt, mint amennyire téves, éppolyan költséges, mint amennyire értelmetlen. Ön mindeddig csupán egy filantróp volt, egy Peabody.[432] Meg szeretném mutatni Önnek az utat, amely által sokkal többé válhat.

De ne higgye, hogy amolyan projektgyáros vagy valami újfajta futóbolond lennék, még ha a mód, ahogy Önnek írok, kissé eltér is a megszokottól. Eleve elismerem annak lehetőségét, hogy tévedek, és megengedem az ellenvetéseket.

Egyáltalán nem várom el, hogy Önt azonnal sikerül meggyőznöm, hiszen számos eddigi gondolatát újra át kell gondolnia. Egyetlen dolgot kívánok csupán, noha én vélhetőleg az Ön számára csak egy ismeretlen ember vagyok: a teljes figyelmét. Egy beszélgetés során ezt valószínűleg el is érhetném, levelezésben sokkal nehezebb. Az én levelem sok másik társaságában hever az Ön íróasztalán, és el tudom képzelni, hogy Ön bőven elég levelet kap mindennap koldusoktól, szélhámosoktól, szimulánsoktól és a jótékonyság iparosaitól. Ezért az én levelemet egy másik borítékba is beleteszem, amire ezt írom: Dr. Herzl levele. Kérem, ezt tegye félre, és csak akkor nyissa ki, ha van ideje, egy kis nyugalma, és teljesen tiszta a feje. Úgy, ahogyan ezt az elmaradt beszélgetésünk esetében kértem.

Őszinte tisztelettel:

Dr. Herzl

***

A piszkozatom ebben az esetben sem megbízható. Úgy gondolom, a tisztázáskor itt is megváltoztattam néhány kifejezést. Röviden, ez volt a tartalom, és én azért aggódtam, hogy Hirsch vagy valaki, aki lopva elolvassa a levelét, azt képzeli rólam, hogy csak pénzt akarok.

A következő napokban az emlékirat előkészítésén dolgoztam. Mindenütt csak írtam: séta közben, a kamarában, a vendéglőben, a színházban.

Az ügyet egyre részletesebben kidolgoztam.

Mindezen előkészületek közepette legnagyobb meglepetésemre az alábbi levelet kaptam Hirschtől:

Herzl Úr,

Párizs, 37 Rue Cambon

London, május 26.

Tegnapelőtt kelt levelét megkaptam. Megtakaríthat egy hosszú ismertetést, már ha meg nem írta amúgy is. Néhány nap múlva 48 órára Párizsba utazom, és jövő vasárnap (már júniusban) 10 óra 30 perckor állok rendelkezésére a rue de l’Elysée 2. szám alatt.

Fogadja, kérem, legjobb kívánságaimat:

M. de Hirsch[433]

Ez a levél elégtétellel töltött el, mert láttam, hogy helyesen ítéltem meg azt az embert, megtaláltam a locus minoris resistantiaet (a legkisebb ellenállás helyét). Nyilván hatott rá, hogy több lehet egy Peabodynál.

Csak most kezdtem el igazán jegyzeteket írni, a pünkösd előtti szombatig már jó nagy halom gyűlt össze. Tartalom szerint három csoportot hoztam létre: bevezetés, a zsidó faj felemelése, kivándorlás.

A jegyzeteimet rendszereztem, tisztáztam. Huszonkét sűrűn teleírt oldal lett, holott csak címszavakat használtam, hogy a beszélgetés során az emlékezetem segítségére legyenek. A kezdeti szégyenlősségemmel számolnom kellett és kell.

Híres vagy ismert emberek társaságában gyakran jöttem zavarba, ezáltal pedig nevetséges helyzetbe. Spullertől például, aki nem volt egy különösebb lángelme (bár az esprit nouveau-t[434] ő találta ki), minisztersége idején egyszer annyira zavarba jöttem, hogy valósággal bornírt lettem.

Pünkösdvasárnap diszkrét eleganciával öltözködtem. Előző nap szándékosan addig hordtam egy pár új kesztyűt, amíg kissé megpuhult, így még újnak nézett ki, de mégsem olyannak, amit éppen akkor vásároltam. A gazdag embereknek nem szabad túlságosan is nagy tiszteletet adni.

Elindultam a Rue de l’Elysée-re. Egy palota. A pompás udvar, a nemes melléklépcső – a főlépcsőről már nem is beszélve – komoly benyomást tett rám. De a gazdagság csak a szépség formájában hat rám. Itt pedig tényleg minden szép volt. Régi képek, márvány, visszafogott gobelinek. A mindenségit, a magunkfajta nem gondol az ilyesmire, ha megvetően beszél a gazdagságról! Minden valóban nagyon ízléses volt, így egy kicsit eltompultan hagytam, hogy a komornyikok kézről kézre adogassanak.

Épphogy beértem a biliárdterembe, Hirsch is megérkezett a dolgozószobájából, sietve és szórakozottan nyújtott kezet, mintha ismerősök lennénk, megkért, hogy várjak egy picit, és már újra el is tűnt.

Leültem, és az üvegszekrényben álló kecses Tanagra-figurákat[435] nézegettem. A bárót valaki megtanította a jó ízlésre.

A szomszédos szobából hangokat hallottam, és fölismertem az egyik jótékonysági emberének a hangját, akivel egyszer Bécsben, kétszer pedig itt már futólag elbeszélgettem.

Kellemetlen lett volna, ha meglát, amikor kimegyek innen. Hirsch talán szándékosan rendezte így. Ezen elmosolyodtam, mert egyáltalán nem állt szándékomban, hogy bármilyen módon függővé váljak tőle. Vagy ő válik függővé tőlem, vagy dolgomvégezetlenül távozom. Már ki is találtam egy választ, ha a beszélgetésünk során esetleg egy állást ajánlana nekem a Jewish Associationnél:[436] „Az ön szolgálatában? Nem. – A zsidókéban? Igen!”

Kijött a két emberével. Egyiküknek, akit már ismertem, kezet nyújtottam. Majd azt mondtam a bárónak:

„Van egy órája számomra? Ha nincs legalább egy órája, akkor inkább bele sem kezdek. Ennyi idő is csupán arra elég, hogy utaljak arra, mennyi mondanivalóm is lenne.”

Elmosolyodott:

„Kezdje.”

Elővettem a jegyzeteimet:

„Hogy minden áttekinthető legyen, néhány dolgot előkészítettem.”

Alig öt perce beszéltem, mikor megszólalt a telefon. Szerintem előre így rendelte. Még szólni is akartam neki, hogy nem kell kitalálnia semmilyen történetet, egyenesen mondja meg, hogy van-e ideje. Beleszólt a telefonba, hogy senki számára nincs idehaza. Ebből rájöttem, hogy elkaptam. Leleplezte magát előttem.

Tehát folytattam:

„Abból, amit önnek előadok, némely dolgot túl egyszerűnek, másokat pedig fantasztikusnak fog találni. De az embereket egyszerű és fantasztikus dolgokkal lehet irányítani. Meglepő – és közismert –, hogy a világot mily kevés értelemmel irányítják.

Nos, egyáltalán nem állt szándékomban a kezdetektől fogva, hogy a zsidókérdéssel foglalkozzam. Ön sem gondolt eredetileg arra, hogy a zsidók patrónusává váljon. Ön bankár volt, nagy üzleteket csinált; most az idejét és a pénzét a zsidók ügyére áldozza. Én eredetileg író és újságíró voltam, a zsidók eszembe se jutottak. De a tapasztalataim, megfigyeléseim, az antiszemitizmus erősödő nyomása arra késztetett, hogy az ügy felé forduljak.”

Rendben. Ezzel legitimáltam magam.

„A zsidók történetére, amellyel kezdeni akartam, most nem térek ki. Közismert. Egyvalamit azonban ki kell emelnem. Kétezer éves szétszóratásunk miatt soha nem volt egységes politikai vezetésünk. Ezt tartom legfőbb szerencsétlenségünknek. Többet ártott minden üldöztetésnél. Emiatt mentünk belsőleg tönkre, emiatt züllöttünk el. Hiszen senki nem volt, aki – akár csupán saját uralkodói hasznát nézve – igaz férfiakká nevelt volna minket. Ellenkezőleg. Ránk kényszerítettek mindenféle rossz foglalkozást, gettóba zártak minket, lezüllöttünk; amikor meg kiengedtek, azt akarták, hogy azonnal sajátítsuk el a szabadságban élők szokásait.

Mármost ha lenne egységes politikai vezetésünk, aminek a szükségességét nem kell tovább bizonygatnom, és amelynek nem valamiféle titkos szövetségnek kellene lennie, tehát ha lenne ilyen vezetésünk, akkor hozzáláthatnánk a zsidókérdés megoldásához. Méghozzá fölülről és alulról, mindegyik oldalról.

Miután azonban meghatározzuk a célt, amelyet, ha már lesz központunk, fejünk, követni szeretnénk, az eszközöket is meg kell.

Két célunk lehet. Maradni vagy kivándorolni.

A népnevelés bizonyos szabályai mindkét esetben azonosak. Hiszen ha kivándorolunk is, sokáig tart, míg megérkezünk az ígéret földjére. Mózesnek negyven évre volt szüksége. Nekünk talán húsz vagy harminc év kell. Mindenesetre új generációk jelennek meg, nekünk kell fölnevelnünk.

A nevelés szempontjából eleve más módszereket javasolnék, mint amiket ön alkalmaz.

Először is itt a jótékonyság elve, amit én teljesen hibásnak tartok. Ön élősködőket tenyészt. Jellemző, hogy egyetlen másik népnél sem fordul elő annyi jótékonyság és annyi kunyerálás, mint a zsidóknál. Adódik a következtetés, hogy e két jelenség között szükségszerű az összefüggés. A jótékonyság így lezülleszti a nép karakterét.”

Közbevágott:

„Önnek teljesen igaza van.”

Én folytattam:

„Évekkel ezelőtt hallottam már, hogy a kísérletei Argentínában semmiféle eredményre nem vezettek.”

„Akarja, hogy azonnal válaszoljak, ha valamivel nem értek egyet?”

„Nem, jobban szeretném, ha mondandóm egész testét egyben adhatnám elő. Tudom, hogy lesz, ami nem felel meg a tényeknek, mert nem néztem utána a számoknak és adatoknak. Engedje meg, hogy csak az elveket fogalmazzam meg.”

Hirsch ettől kezdve egy jegyzetfüzetbe írta le az ellenvetéseit.

Folytattam:

„Az ön argentin zsidói léhán viselkednek, azt hallottam. Egy részlet igazán megdöbbentett – az, hogy egy különleges ház volt, amit elsőként építtetett.”

Hirsch közbevágott:

„Nem igaz. Nem az én embereim építették.”

„Így is jó. Mindenesetre nem így kell hozzáfogni, ahogyan ön tette. Átviszi ezeket a földművelő zsidókat. Azt hiszik, hogy továbbra is számíthatnak az ön támogatására, márpedig ez nem hat túl jól a munkakedvükre. Amennyibe egy ilyen exportzsidó kerül, annyit nem ér meg. És hányat tud egyáltalán átvinni? Tizenöt-, húszezret? A Leopoldstadt egyetlen utcájában többen laknak. Nem, a közvetlen eszközök egyáltalán nem megfelelők a tömegek mozgatására. Csak közvetetten lehet hatást elérni.

Ha a zsidókat a partra akarja vezetni, egy mesét kell nekik az aranyról mesélni. Némi fantáziával valahogy így: aki szánt, vet és arat, talál egy rakás aranyat. Amúgy majdnem igaz is. Csak a zsidók tudják, hogy ez nem egy kis rög lesz. Észszerűen így mondhatná: aki jól gazdálkodik, az nagy nyereséget érhet el.

Csakhogy én azt hiszem, hogy a zsidókat jelenlegi lakóhelyüken nem lehet a part felé vezetni. A parasztok cséphadaróval vernék őket agyon. A német antiszemitizmus egyik fészke Hessen, ahol a zsidók kis parcellákat művelnek.

A maga húszezer argentin zsidójával még semmit nem bizonyított, még ha az emberek sikeresek lesznek, akkor sem. Ám ha sikertelenek, akkor az szörnyű bizonyítékot szolgáltat a zsidók ellen.

De elég a kritikából. Mi a teendő?

Maradni vagy elvándorolni, a fajt először is a lakóhelyén kell javítani. Erőssé kell tenni a háborúskodásra, munkakedvet és erényt kell tanítani. Utána kell kivándorolni – ha szükséges.

E jobbítás céljára ön jobban is felhasználhatja az eszközeit, mint ahogyan eddig tette.

Ahelyett, hogy a zsidókat egyenként vásárolja meg, osztogasson a leginkább antiszemita országokban jutalmakat: nagy morális szépséggel, bátorsággal, önfeláldozással, erkölcsös magatartással összefüggő cselekedetekért, azaz actions d’éclat-ért (lenyűgöző tettekért), a művészet és a tudomány területén végzett kiemelkedő teljesítményekért, népjóléti intézkedésekért, orvosoknak járványok idején, harcosoknak, gyógyszerek feltalálóinak, mindegy – egyszóval minden nagy teljesítményért.

A jutalom révén két dolgot is elérhet: először is mindenki jobbá válik, másodszor terjed a híre. Mivel a dolog szokatlan és ragyogó, hamarosan mindenütt erről fognak beszélni. Így terjed majd a híre, hogy jó zsidók is vannak, méghozzá sokan.

De az első a fontosabb, a jobbítás. Nem is az évente jutalmazandó egyének a fontosak. Sokkal fontosabb, hogy mindenki jobb teljesítményre törekszik, hogy a díjat megkaphassa. Ezáltal emelkedik a morális színvonal…”

Türelmetlenül a szavamba vágott:

„Nem, nem és nem! Egyáltalán nem akarom emelni a színvonalat. Minden szerencsétlenség onnan ered, hogy a zsidók túlságosan magasra törnek. Túlságosan is sok az értelmiségink. Az a szándékom, hogy a zsidókat visszafogjam a stréberségben. Nem kell annyira fejlődniük. Minden gyűlöletnek ez az eredete. Ami pedig az argentínai terveimet illeti, önt teljesen félreinformálták. Való igaz, eleinte léha fickókat vittem át, akiket legszívesebben a vízbe hajítottam volna. De már nagyon sok rendes ember is van odaát. Ha a kolónia virágzásnak indul, szándékomban áll kibérelni egy szép angol hajót, és száz újságírót meghívni – önt már ma meghívom –, hogy utazzanak át Argentínába. Persze az aratástól is függ a dolog. Néhány jó év elteltével megmutathatnám a világnak, hogy a zsidók a földművelésre is alkalmasak. Ennek talán az lesz majd a következménye, hogy esetleg Oroszországban is megengedik, hogy a földeken dolgozzanak.”

Erre így válaszoltam:

„Nem szóltam közbe, holott még nem fejeztem be a mondanivalómat. Érdeklődve hallgattam, mik is a tulajdonképpeni szándékai. De belátom, hasztalan lenne tovább sorolni a gondolataimat.”

Most jóindulatú hangnemben válaszolt, mintha csak egy állásért folyamodtam volna a bankházában:

„Észrevettem ám, hogy ön intelligens ember.”

Csak mosolyogtam magamban. Az efféle dolgok, mint az én akcióm is, túl vannak a nárcizmuson. Még elég sok mindent fogok látni és hallani.

Hirsch pedig kiegészítette a dicséretét:

„Csakhogy igen fantasztikusak az ötletei.”

Ekkor felálltam:

„Persze, de hát nem megmondtam előre, hogy a mondandómat majd túl egyszerűnek vagy túl fantasztikusnak fogja találni? Ön nem tudja, mi a fantasztikum, hogy az emberek nagy vonásait csak egy bizonyos magasságból lehet megfigyelni.”

Azt mondta:

„A kivándorlás az egyetlen lehetőség. Van elég megvásárolható föld.”

Szinte üvöltöttem:

„Igen, de ki mondta, hogy én nem akarok kivándorolni? Itt áll, ezekben a jegyzetekben. El fogok menni a német császárhoz; [437] ő majd meg fog érteni engem, hiszen arra nevelték, hogy a nagy dolgokat megítélje…”

Amikor ezeket a szavakat mondtam ki, Hirsch észrevehetően kacsintott. A durvaságom imponált neki, vagy a szándékom, hogy a német császárral beszélek? Talán mindkettő. A jegyzeteimet a táskámba tettem, és így fejeztem be:

„A német császárnak azt fogom mondani: engedje, hogy elmenjünk! Idegenek vagyunk, nem fogunk föloldódni a népben, nem is tudunk. Engedje, hogy elmenjünk! Feltárom ön előtt az eszközöket és az utakat, amelyek révén az elköltözésünket elképzelem, hogy ne maradjon utánunk gazdasági zűrzavar, űr.”

Hirsch megkérdezte:

„Honnan veszi majd a pénzt? Rothschild majd aláír ötszáz frankról egy váltót.”

„A pénzt? – nevettem fel makacskodóan. – Létrehozok majd egy zsidó nemzeti kölcsönalapot tízmillió márkás tőkével.”

„Fantázia! – nevetett a báró. – A gazdag zsidók semmit nem fognak adni. A gazdagok rosszak, egyáltalán nem érdekli őket a szegények szenvedése.”

„Hirsch báró, maga úgy beszél, mint egy szocialista!”

„Az is vagyok. Készen állok mindenemet odaadni, ha ezt mások is megteszik.”

Szép eszméjét nem vettem komolyabban, mint ő maga, ezért ajánlottam magam. De még mondott valamit:

„Nem ez volt az utolsó beszélgetésünk. Ha visszatérek Londonból, majd adok magamról valami életjelt.”

„Amikor csak óhajtja.”

Lementem a szép lépcsőn, átmentem a szép udvaron. Nem csalódott voltam, inkább izgatott. Egészében véve egy kellemes, intelligens, természetes ember – hiú, par exemple! (például) –, de tudnék vele dolgozni. Úgy tűnik, minden akaratossága ellenére megbízható.

Odahaza azonnal leültem az íróasztalomhoz.

***

1896. április 16., Bécs

Akkoriban itt megszakítottam az összefüggő leírást, ugyanis példátlanul produktív hetek következtek, egyszerűen nem maradt idő az ötletek nyugodt letisztázására. Írtam, amikor mentem, álltam, feküdtem, írtam az utcán, az asztalnál és éjszaka, ha álmomból felriadtam.

A cédulákon ott áll a dátum. De nincs időm, hogy mindent leírjak. Belekezdtem a második könyvbe, hogy mindennap leírjam azt, ami érdekes. Megkérem jó atyámat, írja le nekem ebbe a könyvbe, abban a sorrendben, ahogyan a feljegyzések születtek. Tudom, és a viharos produktivitás egész időszakában tudtam, hogy abból, amit leírtam, nagyon sok minden kusza és fantasztikus. Mégsem gyakoroltam önkritikát, nehogy megszűnjön a képzelőerő lendülete. A tisztázó kritikára később is lesz még időm, gondoltam.

A feljegyzésekben a zsidó állam hol valóságként, hol pedig regénytémaként jelenik meg, mert én magam sem voltam még biztos abban, hogy komoly javaslatként publikálhatom-e.

Így magyarázható észszerűen a feljegyzéseim szétszórtsága, hiszen az volt számomra a legfontosabb, hogy egyetlen ötletem se vesszen el. A regényre még a második könyvben is vissza-visszatérek.

Számomra mindenképpen, de talán mások számára is érdekesek lehetnek később e rendezetlen ötleteknek még a fantasztikus elemei is. Ma át is adom őket az – igenis szükséges – észszerűség igényének kikötésével az én drága papámnak, hogy bejegyezze a könyvbe. Ma ugyanis a tervem lehet, hogy történelmileg is figyelemre méltó lépést tett a megvalósulás irányába. Hechler atya, aki Karlsruhéba utazott, hogy a nagyherceget[438] és általa a császárt megnyerje az ötletemnek, táviratozott, hogy álljak készen egy karlsruhei utazásra.

***

Harmadik levél Hirsch bárónak:

Pünkösdhétfő, 1895. június 3.

Mélyen tisztelt Uram!

Elkerülendő az esprit de l’escalier-t (lépcsőházi szellemet), mielőtt Önhöz mentem, jegyzeteket készítettem.

Hazatérve vettem észre, hogy a hatodik oldalig jutottam, holott huszonkét oldalnyi anyagom volt. Türelmetlensége miatt csupán a kiindulási pontokat ismerhette meg, arról már nem szerzett tudomást, miként és hol kívánom az ötletemet virágzásnak indítani.

Nem baj. Először is nem várom el, hogy azonnal az ötlet híve legyen, másodszor a tervem amúgy sem az Ön két szép szemén múlik.

Igen, az egyszerűség kedvéért szívesen felhasználtam volna Önt mint kéznél lévő és közismert erőt. De Ön csupán a kezdő erőt jelentette volna. Vannak mások is. És ott vannak ugyebár főként a zsidó tömegek, akikhez úgyis megtalálom az utat.

A tollam hatalom. Ön is meg fog erről győződni, ha élek és egészséges maradok – de hát ezt a saját műve esetében Önnek is mindig figyelembe kell vennie.

Ön a nagy pénzes zsidó, én a szellem zsidója vagyok. Eszközeink és útjaink különbözőségei innen erednek. Vegye figyelembe, hogy azért nem hallhatott még a próbálkozásaimról, mert az első éppenséggel Önnél történt. Még jövök.

Természetesen némi iróniával viszonyult hozzám. Erre is számítottam. Mondtam is a bevezetőmben. Az új ötleteket így szokás fogadni. Pedig még annyi türelme sem volt, hogy végighallgasson. Ennek ellenére el fogom mondani a mondanivalóm. Remélem, Ön is átéli majd eszméim csodás növekedését. Emlékezni fog pünkösd vasárnapjának délelőttjére, hiszen Ön, azt hiszem, minden iróniája ellenére elfogulatlan, és nagy elképzelésekhez szokott ember, és Ön is sokat próbál tenni a zsidókért – a maga módján. De megért engem, ha azt mondom, hogy az Ön módszerét az emberiség fejlődésének egész eddigi menete meghazudtolja? Micsoda, Ön emberek nagy csoportját akarja egy bizonyos szinten tartani, sőt inkább lejjebb taszítani? Allons donc! (Nosza hát!) Jól tudjuk, hogy a mi emberi nemünk milyen fázisokon ment keresztül az ősállapotoktól kezdve egészen a kulturáltság állapotáig. Mindig fölfelé tartunk, csak azért is, mindenek ellenére örökké fölfelé, mindig magasabbra, mindig magasabbra! Nyilván mindig előfordulnak visszaesések. Ez nem üres frázis. Nagyapáink álmélkodnának, ha visszatérnének; de ki akarna mesterséges módon visszaesést előidézni – attól teljesen eltekintve, hogy nem is lehetséges? Ha lehetne, azt hiszi, a Monarchia, az egyház nem tette volna meg? Ezek a hatalmak mily eszközökkel bírnak az emberek teste és lelke felett! Az Ön eszközei mik ezekhez képest? Nem, ha arról van szó, egy pillanatra feltartóztathatja a fejlődést, de aztán elsöpri Önt a hatalmas forgószél.

Tudja, hogy az Ön politikája rettenetesen reakciós – sokkal rosszabb, mint a legabszolútabb autokratáké? De szerencsére nincsen elég hatalma. Persze Ön jót akar, parbleu, je le sais bien (teringettét, hisz tudom én). Ezért is szeretnék irányt szabni a szándékainak. Ne tévessze meg, hogy én még fiatalabb vagyok. Az én harmincöt évemmel Franciaországban már lehet valaki miniszter, Napóleon pedig már császár volt.[439]

Ön udvarias gúnyolódásával elvágta a mondandómat. Beszéd közben még össze lehet zavarni engem. Még nem olyan magabiztos a fellépésem, de ez javulni fog, mert szükséges, ha valaki le akarja küzdeni az ellenállást, föl akarja rázni a közömbösöket, talpra akarja állítani a szenvedőket, fel akar lelkesíteni egy gyáva és elnyűtt népet, a világ uraival akar tárgyalni.

Én egy hadseregről beszéltem, Ön pedig már akkor félbeszakított, amikor még csak a menetelés (morális) gyakorlatozásáról beszéltem. Hagytam, hogy félbeszakítson. De mégis kidolgoztam már az egész tervet. Tudom, mi kell majd. Pénz, pénz, pénz; szállítóeszközök, nagy tömegek ellátása (és nem olyan ételek és italok, mint Mózes egyszerű idején), a férfierő megtartása, a szakaszok megszervezése, elbocsátási szerződések az államfőkkel, átvonulási engedélyek másoktól, garanciaszerződések, új, nagyszerű lakhelyek létrehozása; mindezek előtt óriási mértékű propaganda, az eszme népszerűsítése újságokban, könyvekben, traktátusokban, vándorelőadásokkal, képekkel, dalokkal. Mindent egy központból, céltudatosan és előrelátóan kell irányítani. Végül elmeséltem volna Önnek, milyen zászlót is szándékozom kibontani. Erre Ön gúnyosan kérdezte volna: Zászlót? Az meg mi? Egy bot, rajta egy darabka rongy? – Nem, uram, a zászló több ennél. Egy zászlóval oda vezethetjük az embereket, ahová csak akarjuk, még az ígéret földjére is.

Egy zászlóért élnek és meghalnak; sőt ez az egyetlen, amiért tömegesen hajlandók meghalni, ha erre nevelik őket.

Higgye el nekem, egy nép politikáját – kiváltképp, ha ennyire szétszóratott az egész világban – csakis súlytalan dolgokkal lehet alakítani, amelyek odafent lebegnek a levegőben. Tudja, miből jött létre a Német Birodalom? Álmodozásokból, dalokból, fantasztikumokból és fekete-vörös-arany szalagokból – méghozzá rövid idő alatt. Bismarck csupán megrázta a fát, amit a fantaszták ültettek.

Hogyan? Ön nem érti, mik a súlytalan dolgok? Hát a vallás micsoda? Gondolja csak el, e fantázia kedvéért a zsidók már kétezer éve mit el nem viselnek. Igen, csak a fantasztikum ragadja meg az embert. Aki pedig ezzel nem tud mit kezdeni, az lehet nagyszerű, kiváló, józan ember, még akár nagyvonalú jótevő is: de vezetni soha nem fogja az embereket, nem is hagy semmi nyomot maga után.

De a népi fantáziáknak persze szilárd alapokon kell nyugodniuk. Ki mondta Önnek, hogy nincsenek részletesen kidolgozott, gyakorlatias ötleteim? Részletek, amelyek persze még így is óriásiak.

A kivándorlás az ígéret földjére gyakorlatilag egy hatalmas, a modern világban példátlan szállítmányozási vállalkozás. Micsoda? Szállítmányozás? Minden emberi vállalkozás komplexuma, amelyek fogaskerekekként illeszkednek egymásba. Ennek a vállalkozásnak már az első fázisában megtalálják a maguk dolgát igyekvő fiataljaink; mindazok a mérnökök, építészek, technikusok, vegyészek, orvosok, ügyvédek, akik az utóbbi harminc évben kijöttek a gettóból, és azt hitték, hogy kenyerüket és apró tisztességüket a zsidó világon kívül fogják megtalálni; akik most kétségbe vannak esve, és lassacskán egy művelt proletárréteget képeznek. De én tiszta szívemből szeretem őket, és éppannyira szeretném szaporítani e rétegeket, amennyire Ön ritkítani. Bennük látom a zsidók eljövendő, de még szunnyadó erejét. Egyszóval a magamhoz hasonlókban.

Ezekből a művelt proletárokból alakítom majd ki a honkereső és honfoglaló sereg vezérkarát és káderét.

Már csupán az ő kivándorlásuk megkönnyebbülést fog okozni, kicsit szabadabbá teszi a légzést az antiszemita országok középosztálybéli köreiben.

Ön nem látja, hogy egyszerre fogom megszerezni a tőkét és a zsidók munkáját e cél számára? Majd meglátjuk a lelkesedését, ha megérti, miről beszélek.

Ezek persze elnagyolt vázlatok. De honnan tudja, hogy nem dolgoztam-e már ki mindent részletesen? Megengedi, hogy végigmondhassak mindent?

Meglehet, elszaladt az idő, talán várt Önre valaki, dolga volt, mit tudom én. Csakhogy az efféle véletleneken nem múlhat egy ekkora kérdés. Nyugodjon meg, nem is múlik.

Ön kívánni fogja, hogy folytassuk megbeszélésünket, én pedig – anélkül, hogy várnék Önre – mindig is készen állok arra, hogy a folytatással szolgáljak Önnek.

Ha inspirálja, amit mondok, és szívesen beszélne velem, elég, csak írjon bátran: „Venez me voir” (Látogasson el hozzám). Elég, ha ennyit ír, és egy szép napon meglátogatom Londonban. Ha pedig ekkor éppoly kevéssé sikerül meggyőznöm, mint tegnap, akkor ugyanolyan nyugodtan és vidáman fogok távozni, ahogyan tegnap távoztam. Fogadjunk? Létre fogom hozni a zsidók nemzeti kölcsönalapját. Vállalna arra kötelezettséget, hogy ötvenmillió márkát hozzátesz, ha én már előteremtettem az első százmilliót? Ezért megtenném vezetőnek.

Mi az a tízmilliárd márka a zsidóknak? Ön gazdagabb, mint a franciák voltak 1871-ben, és hány zsidó volt közöttük! – Egyébként ha szükséges, már egymilliárddal is nekiindulhatnánk. Hiszen ez a tőke működő tőke lesz, a későbbi vasútjaink, kivándorlóflottánk és hadiflottánk alapja. Házakat, palotákat, munkáslakásokat, iskolákat, színházakat, múzeumokat, kormányzati épületeket, börtönöket, kórházakat, bolondokházát – röviden városokat építünk belőle, és olyannyira felvirágoztatjuk az országot, hogy ezáltal lesz az maga az ígéret.

Ez a kölcsönalap lesz majd a vagyon kivándorlásának legfőbb formája. A dolog államháztartási alapja. Talán nem fölösleges itt megjegyezni, hogy mindezt politikusként vinném véghez. Nem vagyok üzletember, nem is akarok az lenni.

Zsidó pénzeket nagy tömegben találunk kínai alapokban, az afrikai néger vasutakban, a legkülönfélébb kalandor vállalkozásokban – hát pont a zsidók legmélyebb, legközvetlenebb és legkínzóbb szükségletére ne lenne?

Július közepéig leszek Párizsban. Azután hosszabb időre elutazom. Az ügy érdekében. De kérem, erről és minden másról, amit tőlem hallott, hallgasson. Lehetséges, hogy cselekedeteim most még egyáltalán nem tűnnek Önnek fontosnak; éppen ezért hívom fel rá a figyelmét, hogy számomra nagyon is szükségesnek tűnik a teljes titoktartás.

Amúgy pedig őszintén biztosíthatom, hogy beszélgetésünk még a maga töredékességében is érdekes volt számomra, és Ön egyáltalán nem okozott nekem csalódást.

Üdvözlöm, mély tisztelettel híve:

Dr. Herzl

***

Most néhány gondolattöredék következik, amelyek a zsidó államra vonatkoznak, s mindegyiket A zsidó állam című államtudományi munkámban dolgozom ki.[440]

1895. június 5.

Munkaügyi központ

A munka esedékességéről itt éppúgy könyvelést vezetnek, mint a bankokban a váltók esedékességéről.

Egy mezőgazdasági nagyüzem vezetője táviratozik: holnapra kérek ezer munkást (mint a katonák, vonattal mennek). – Egy szabónak segédre van szüksége. Egy cipésztanonc mestert keres. Minden, a legnagyobb és a legkisebb, ugyanarra a helyre fut be. A munka gyűjtőhelye. Az ipartestületeket, szolgáltatásokat, mint vasút, biztosító stb. államosítani.

Goldschmidt a titkár.

Íme, egy újabb hivatal, ami inspirálhatja a tőkét. Itt és itt szükség van pénzre. Ott nincs cukorgyár. Ott olajat találtak. Ebben a hivatalban futnak össze a pénzt keresők pályázatai és a vállalkozó kedvűek. Talán hivatalos közlöny formájában. Az uzsorástól mindenütt óvakodni kell.

***

Elv: a kipróbált vállalkozásokat, mint bank, vasút, hajózás stb. ott veszi az állam a saját kezébe, ahol nem fér kétség a prosperitáshoz. (Adózás nincs!)

A kockáztatás megmarad a magántőkénél magas nyereség reményében. A sikeres vállalkozások később progresszívan fognak adózni, egyenes arányban növekvő bevételeikkel. Személyre kell szabni a határokat, amelyek még nem gyilkolják meg a magánvállalkozásokat.

***

Ha odaát már minden beindult, akkor kezdődik igazán a vezérigazgató feladata. A kivándorlásnak tisztességesnek kell lennie. A hátrahagyott csalásokat egy társaság rendezi majd, a megcsaltakat kártalanítja.

Így elkerülhetjük a súlyos válságokat és üldözéseket a kivándorlás későbbi fázisaiban. Így alapozzuk meg tekintélyünket a világban.

A kormányzatok jóindulatát is megköszönjük, mégpedig azáltal, hogy ott, ahol meghúzódhattunk (a külföldi jogi fennhatóság révén tulajdonképpen mindenütt), nagyadózóként jelenünk meg széles skálán.

Amit így és ingatlanjaink elértéktelenedése révén veszítünk, azt bőségesen visszanyerjük azáltal, hogy odaát az olcsó földet irányítva értékeljük fel.

***

Az építkezés esetleges elve: kezdetekben dekoratívan, könnyeden építeni (tíz-húsz évre, leszámítva az emlékműveket), cela attire l’œil (vonzza a tekintetet), kiállítási stílus. Ezáltal biztosíthatjuk a későbbi, újabb építkezéseket, vagyis a munkalehetőséget. Később szolidan és elegánsan.

***

A Society of Jews[441] szolidan, egészséges bankrendszerrel fog működni. Többek között nagy árbecslő is (Leinkaufot alkalmazni), a vasutakkal a személy- és teherszállításban engedményekben fog megegyezni.

Ez is a kivonulásunkkal való megbékélés egyfajta formája. Hiszen ezt meg fogják bánni, és utánunk akarnak majd jönni, mint a fáraó.[442] De nem hagyunk magunk után piszkosságot. A zsidó becsület itt kezdődik.

***

Jaj a csalóknak, akik a zsidók ügyén akarnak meggazdagodni! A legkeményebb becsületbeli büntetéssel sújtjuk majd őket. Ingatlanvásárlásra alkalmatlannak nyilvánítjuk őket.

***

A society nem lehet Panama.[443]

***

Minden cionistát egyesíteni fogunk.

***

Egészségügyi intézkedések indulás előtt. A fertőzőket még ideát meggyógyítani. Az indulóhelyeken kórházakat (karanténokat) hozunk létre, fürdőket, ruhákat gyűjtünk össze.

***

Ha történelmi értelemben nevelnénk parasztokat, az olyan lenne, mintha egy modern hadsereget számszeríjjal és nyilakkal szerelnénk fel.

***

Olyannyira eltölt engem ez, hogy mindent az ügyre vonatkoztatok, mint egy szerelmes az illető személyre.

Ma Floquet titkáránál jártam az idegenlégiós Nemec miatt, akit hamis ígéretekkel csábítottak el. Miközben a titkár felolvasta a hadügyminiszter hivatalos nyilatkozatát – hierarchikus szempontból nyilvánvalóan pontatlanul –, nekem csak a mi saját csapataink jártak az eszemben; hogyan tudom megteremteni a fegyelmet, közben pedig elkerülni az efféle embertelenségeket.

Este az Operában Tannhäuser.[444]

Nekünk is lesznek ilyen csodálatos nézőtereink, az urak frakkban, a hölgyek lehetőleg fényűzően. Igen, alkalmazni akarom a zsidó fényűzést, mint bármi mást.

Közben megint a tömeg fenoménján gondolkodtam.

Ott ülnek órák hosszat, tömött sorokban, mozdulatlanul, testi kínokat kiállva! És miért? Valami olyan csekélységért, amit Hirsch nem ért meg: hangokért! Zenéért és képekért!

Én is szeretném majd a magasztos bevonulási indulókat a nagy ünnepségeken.

1895. június 6.

Komoly harcokat kell majd megvívnunk: a bűnbánó fáraóval, ellenségekkel, de legfőképpen saját magunkkal. Az aranyborjú![445]

***

De komolyan és széleslátókörűen visszük véghez, ha a nép megérti, milyen magasra tűztük ki a céljainkat.

***

A hadsereget jól kézben tartani!

***

Minden hivatalnoknak egyenruhát, díszeset, feszeset, de ne nevetségeset.

***

Gigantikus assistance par le travail.[446]

***

Az utazáskor megkeressük majd, amibe a nincstelenek kerülnek nekünk. De ők sem kapják ingyen. Odaát majd ledolgozzák, ami a nevelésüket is elősegíti.

***

Az erényekért mindenféle jutalom jár.

***

Dohányültetvény, selyemgyárak.

***

Kivinni a sadagorai csodarabbit,[447] egy kerület afféle püspökének megtenni. Egyáltalán, az egész klérust meg kell nyerni.

Az algebrát számokban kell tanítani. Vannak, akik nem tudják, hogy (a + b)2 = a^2 + 2ab + b^2. Nekik meg kell tanulniuk a számolást az ismert számokkal.

***

Jól tudom, hogy következő lépésem éppoly helyes, mint a legtávolabbi. Csak pont a következőben (amit mindenki lát) nem lehet hiba, mert akkor az egészet fantazmagóriának fogják tartani.

***

Sorrend:

1. Pénzszerzés (szindikátus).

2. Publikációk (semmibe nem kerül, mert az antiszemita boldog lesz, a liberális ellenállást pedig a konkurenciával való fenyegetéssel töröm meg).

3. Honkeresők verbuválása.

4. A publikálás folytatása nagyobb léptékben. Európa nevetni fog, szitkozódni, csak beszéljen róla.

5. Tárgyalás Cionnal.[448]

6. A földszerzés punktációi.[449]

7. A földprioritások kijelölése (egymilliárd).

8. Hajók vásárlása és építése.

9. Az összes önkéntes folyamatos foglalkoztatása, verbuválás, beosztás, nevelés.

10. A nagy előfizetés propagálásának kezdete.

11. A honfoglaló hajók elindítása a sajtó teljes nyilvánossága előtt.

12. Az ország, a főbb városok kiválasztása és rögzítése.

13. Időközben oroszországi stb. munkások kivándorlóbarakkokat építenek (az olasz vagy holland partoknál, először saját maguknak, majd a későbbi seregeknek).

14. Péage-szerződések[450] a vasutakkal. A szállításon sokat kell keresnünk.

15. Megkezdődik a régi dolgok újakra cserélése.

16. A már forgásba lendült kerekek természetesen mozgásban maradnak, hiszen lassacskán az egész program beindul, az egész gépezet!

17. Elmenni a német császárhoz (privilégiumokat! kérni tőle).

***

Cserébe garantáljuk a rendet, és felületeket biztosítunk (talán nyereménykölcsönök nyilvános kiírásával).

Június 7.

Hirsch – nyolc nappal ezelőtt még a tervem központi figurája, mára már lesüllyedt: quantité absolument négligeable (egészen elhanyagolható mennyiség), akivel szemben még én vagyok jóindulatú –, rá gondolok.

***

Elolvasni a Daniel Derondát.[451] Teweles beszélt róla. Én még nem ismerem.

***

Családi tanács.[452] – Velük kezdem, mert így az elején, amíg még nincsenek meg az embereim, nincs szükségem grand fracas-ra (nagy robajra), és a tömegeket, a javaikat is jobban kivezethetem. Eközben, ha először a tömegeket mozgatom meg, veszélyt jelentek a gazdagokra.

***

Így óvatosabban járhatok el.

***

Én vagyok az ember, aki szemétből anilint[453] állít elő. A legkülönfélébb összehasonlításokra lesz szükségem, mert ez valami példátlan.

***

Voltam Hirschnél, most Rothschildhoz megyek, ahogy Moltke ment Dániából Poroszországba.[454]

***

A gyáva, keverék és kikeresztelkedett zsidók maradjanak. De még nekik is hasznukra válunk – valamikor dicsekedni fognak azzal, hogy hozzánk tartoznak, hozzánk, akiket szégyellnek. Mi, hűséges zsidók ugyanis nagyok leszünk.

De ha sikerül is megnyernem Rothschildékat, a szegény Hirsch bárót akkor sem fogom kitaszítani.

Kap majd valami elnökhelyettesi címet (eddigi érdemei elismeréseképpen, és azért, mert ismeri a tervet).

Egyébként attól nem félek, hogy a három levelemet megmutatja valakinek – ha bekövetkezne, széttépném, rászabadítanám a fanatikusokat, megsemmisíteném egy írásban (ezt még időben el is mondom neki).

De sokkal jobban szeretném őt s az összes nagy zsidót egy kalap alá vonni.

Először is, a society igazgatótanácsa a les plus „upper” (leginkább „upper”) személyekből álljon (a tekintély miatt). Másodszor a Camondókat és Mendelssohnokat megteszem a leányintézmények elnökeinek.

A Rothschildoknak és a nagy zsidóknak megmutatom, mi a történelmi missziójuk.

J’accueilerai toutes les bonnes volontés (minden jóindulatú embert örömmel fogadok) – egységesnek kell lennünk – et écraserai les mauvaises (a rosszindulatúakra pedig lesújtok) (mondom fenyegetően a családi tanácsnak).

Teweles levele (a bátorság nem elegendő). Beernek írnom kell, hogy tudom használni a Beeritjét.[455]

***

Áttelepülésem Bécsből Párizsba, majd vissza történelmileg szükséges volt, így tanulhatom meg, mi az a kivándorlás.

Güdemann! Önt teszem meg a főváros első püspökévé. Glionba hívtam önt, hogy megmutathassam, mi mindennel rendelkezünk a természetben.[456]

Ha Rothschildék nem mutatnak hajlandóságot, az ügyet a zsidóság elé tárom. A hosszadalmassága miatt még azért is hátrányos lenne ez nekem, mert akkor elő kellene állnom a terveimmel, kénytelen lennék vitába bocsátkozni (antiszemitákkal is).

Rothschildék számára azért lenne hátrányos, mert a dolognak híre kel, a felháborodás hullámait indítja be (a zsidók költözni akarnak!), talán még zavargások is lesznek a zsidó negyedekben, ami viszont a törvényhozásban repressziókhoz vezethet.

Megmentem vagy veszélyeztetem a vagyonukat. Keresztül is viszem, mert a tollam tiszta, nem eladó, és az is marad.

2. lap a Bois-ból[457]

A zsidókérdés megoldását a Rothschild-vagyon megmentésével hajtom végre – és megfordítva.

Rothschildékra nem vagyok rászorulva – csak csaléteknek használom őket, mivel az összes pénzt össze tudom szedni egyetlen délután, simple passage d’écriture (egyszerű írásgyakorlat) révén.

Rá kell venniük Albert Rothschildot, hogy az ügyet a családi tanács elé tárja, és meghívjon engem, hogy előadást tartsak a tanácsnak (de nem Párizsban, mert a környezet befolyásolhat engem).

Június 7., a Tuileriák kertje

Valami olyasmit kell építeni, mint a Palais Royal vagy a Szent Márk tér.

***

Egyetlen zsidót sem küldhetünk el. Mindenkit fel kell használni képességei szerint, akár képességek hiányában is, például megtanulhatja a lótenyésztést.

Bevezetés Glionban az egyháziak és világiak előtt.

Történelem. Nem lehet jobb, rosszabbnak kell lennie – egészen a tömeggyilkosságig.

A kormányok már nem akadályozhatják meg, még ha akarnák, akkor sem. Szocializmus is rejlik mögötte.

A húsz év alatt, „amíg észre nem veszik”, a legényeket harcosokká kell nevelnem. De csak hivatásos hadsereg. Létszáma a férfilakosság egytizede – kevesebb belső okokból nem elég.

Egyébként meg mindenkit szabad, erős férfivé nevelek, akik szükség esetén önkéntesek lesznek. Nevelés hazafias dalok és makkabeusok,[458] vallás, hősi színházi előadások, tisztesség stb. révén.

Június 7.

Mózes kivonulása ehhez képest olyan, mint Hans Sachs egyik farsangi játéka egy Wagner-operához képest.[459]

***

Mindenre felkészültem: Egyiptom húsosfazekainak a siratására,[460] az aranyborjú körültáncolására – a leginkább lekötelezettek hálátlanságára.

Goldmarkot, Brüllt és más zsidó zeneszerzőket (Mandlt is) megbízni, hogy népi himnuszokat (a zsidók Marseillaise-ét)[461] komponáljanak. A pénzjutalom kitűzése szükségtelen és nevetséges. Úgyis a legjobb terjed majd el.

Valószínűleg Velence alkotmányát vesszük majd példaként, de Velence rossz tapasztalataiból tanulni fogunk.

Ha Rothschildék velem tartanak, az első dózse[462] egy Rothschild lesz. Nem akarok dózse lenni, nem is leszek, mert azt szeretném, hogy a birodalom túléljen engem.

Glion. – Idekérettem Önt, hogy szemléltessem, mennyire függetlenedtek már az emberek a természettől.

I. lényegi pont: Megoldom a kérdést, amennyiben Rothschildék vagyonát biztonságba helyezem, vagy fordítva.

II. lényegi pont: Ha nem tehetem Rothschildékkal, akkor megteszem ellenükben.

Az ifjúság (a szegények is) angol játékokat kap: krikettet, teniszt stb. Líceumokat a hegyekben.

Az erényesség növelésének jutalmazását magunkért csinálom – nem a maradás érdekében! (Olyan jutalmakra gondolok, ami nem kerül nekünk pénzbe, de mégis értékes, mint földterület, rendjelek stb.)

Alapvetés: Minden régebbi ismerősöm, aki velünk jön, előbb-utóbb álláshoz fog jutni.

Előbb szívélyesen elbeszélgetek velük, vizsgáztatom őket; de attól a pillanattól fogva, amikor elfoglalják állásukat, véget ér a kedélyesség – ezt fegyelmi okokból előre közölni is fogom velük.

A Tuileriák kertjében, Gambetta emlékműve előtt.

Remélem, a zsidók majd ízléseset állítanak nekem.

***

Száz év elteltével be kell majd vezetni a sorkötelezettséget; persze ki tudja, hová fejlődik addig a civilizáció.

A zsidó zsargonról,[463] a zsidós németről le kell szoknunk, aminek amúgy is csupán akkor volt értelme, és csak akkor bocsátható meg, ha foglyok használták amolyan kódolt nyelvként.

A hétórás munkanapot ideiglenesen, amolyan reklámfogásként vezetjük be – de talán megvalósítható lesz örök időkre. Ha nem, majd jeu naturel (ahogy már lenni szokott) visszaáll a rend.

Mindenkinek, fönt és lent is: csak semmi önzés! Egy új világban mindenkinek jut hely…

Tizenhárom évig tartott, míg ezeket az egyszerű gondolatokat megfogalmaztam magamban. Csak most látom, mily gyakran voltam a közvetlen közelükben.

A „munkássegély” nagyon fontos volt nekem.

***

Circenses (cirkusz) a lehető legrövidebb idő belül.

Német színház, nemzetközi színház, opera, operett, cirkusz, varieté, Champs-Elysées kávéház.

***

Már az 1900-as világkiállításra[464] csodás reklámanyagot kell készíteni.

***

A főpapok impozáns ornátust[465] kapnak. A lovasság sárga nadrágot, fehér zubbonyt. A tisztek ezüst mellvértet.

***

Amint kijelöltük az országot, és a mostani uralkodóval megkötöttük az előszerződést, diplomáciai tárgyalásokat kezdünk az összes hatalommal a garanciák kérdésében.

Azután adjuk ki a zsidó kölcsönkötvényt.

***

Rousseau úgy gondolta, hogy létezik egy contrat social (társadalmi szerződés).[466] Ez tévedés. Az államban csupán egy negotiorum gestio[467] létezik.

Így én intézem a zsidók ügyeit, a megbízások nélkül, de akkor is felelősséggel tartozom nekik.

***

A családi tanácsnak. Az önök számára ez un simple passage d’écriture (egyszerű írásgyakorlat).

De vagyonuk megmentésével mégis a legnagyobb üzletet fogják megcsinálni, nagyobbat, mint bármi mással.

Ezért is szeretném, ha ebből a zsidók nagy tömegei is valamilyen módon részesülnének. Történjék ez akár a második kibocsátás által, amelynél csak az előjegyzések egységeit veszik figyelembe – vagy történjék az első honfoglalók számára kibocsátott részvények révén (ez utóbbi szebb és szociálisabb). A formát majd kidolgozzuk.

Ez önöknek is érdekében áll, máskülönben a zsidók ellenségesen fognak önökhöz viszonyulni.

1895. június 8.

A központokat kiásni és átvinni. Az olyan környezetet, ahol a zsidók jól érzik magukat, elültetni.

***

Mindenkit, aki ellenem valaha is bármit elkövetett, és ezért most nem mer hozzám fordulni, fel kell keresnem, és fel kell vennem. Mivel nekem kell lennem az elsőnek, aki példát mutat nagyvonalúságból.

A zsidókérdést a megbocsátás nagy aktusa révén kell megoldani.

Ellenségeinktől barátokként válunk el – ez legyen a zsidó becsület kezdete.

A glioni férfiaknak, később a családi tanácsnak:

Jegyezzék meg, hogy nem fantáziálok, hanem reális tényezőkkel számolok, amit önök is ellenőrizhetnek, fantázia csupán a kombinációban rejlik.

***

Szilárd meggyőződésem, hogy meghódítom az embereket. Csak kicsinyes emberek szomjúznak bosszút.

***

A hátrahagyott – és természetesen rendesen bizonyítható – piszkos ügyekért a társadalom vállal felelősséget. Valahogy majd rendezzük ezeket. Ez a férfiúi tisztesség.

A német császár azt fogja majd mondani nekem: Hálás leszek önnek, ha elviszi innen a nem asszimilálható embereket (tekintélyt kölcsönöz nekem, és nagy benyomást tesz a zsidókra).

Magánlevelezésemet dossziékba kell rendeznem. Minden személy számára, akivel érintkezem, egy külön dosszié.

A zsidókat egy kalap alá hozni szörnyű munka lesz, habár egyféleképpen jár az agyuk, persze lehet, hogy éppen ezért.

Az első szenátor az apám lesz.

A szenátusba bekerül az összes híres zsidó, aki velünk jön.

A hulladék között véletlenül találtam egy cédulát, amit San Sebastiánban írtam, azelőtt való este, hogy Párizsba indultam.

Ez áll rajta: „Olyan kalucsnim[468] lesz, mint egy üzletembernek.”

A szokásos módon már akkor előre láttam mindent – csak azt nem, meddig tart, és mi lesz a vége.

Ma azt mondom: úgy fogok a föld uraival tárgyalni, mint aki közülük való.

***

A glioni férfiaknak:

Önök előtt most csak a morális, a politikai és az anyagi oldalakat fejtegetem, vagyis a célt, amit éppoly jól látok, mint a kiindulópontot.

De az ügynek számos egyéb oldala is van: műszaki, katonai, diplomáciai, adminisztratív, népgazdasági, művészeti stb.

Egyszerűen hinniük kell nekem, hogy ezen a téren is tudom, mit kell tenni, megvannak a terveim.

Létre kell hozni egy találmányokkal foglalkozó osztályt, amelynek megbízottai Párizsból, Londonból, Berlinből stb. minden újdonságról azonnal hírt adnak, s ezek felhasználhatóságát az osztály azonnal megvizsgálja. Az osztályvezetőt gyakran kell majd cserélni, nehogy rutinná váljon a munkája.

***

Művészi jellegű népünnepélyeket, éparpillé (szétszórtan) az egész országban, méghozzá egy kaptafára, nehogy a tömegek egy helyre tóduljanak. Ily módon a tömeg ugyanis az ünnepségen is boldogtalan.

Mindazonáltal lesznek nemzeti ünnepek is, komoly látványosságokkal, színes felvonulásokkal stb.

Például a birodalom alapításának napján.

Talán Glion emléknapján is.

***

Hirsch bárót (aki azonnal rebellisként fog fellépni, amint összeállok Rothschildékkal) felsőbbséges kedvességgel kell megnyernem. Hízelegnem kell neki (amit szabad, mert már nem lesz rá szükségem). „Ön okos és jó ember, azonnal elnyerte a tetszésemet, meg kell értenünk egymást, ki fogom békíteni Rothschildékkal. Most össze kell fognunk.”

Azután a Sursum corda:[469]

Felelősség a nép és a történelem előtt. Végül a fanatikusokkal való fenyegetés, akiknél denunciálhatom.[470]

***

Ez a részlet úgy viszonyul amazhoz, mint a witwatersrandi tudományos aranylelőhely-kutatás[471] a kaliforniai Bret Harte kalandjaihoz.[472]

Óvakodnom kell önmagam túlbecsülésétől, a nagyképűségtől, a bolondozásoktól, ha lehetséges. Ha nem sikerül, majd segít az irodalom, hogy kiírjam magamból.

Vannak részletek, amelyeket egyelőre nem árulhatok el önöknek, mert pillanatnyilag nem tudom, hogy a barátaim lesznek-e. Ugyanis csak a barátaim vagy az ellenségeim lehetnek. A kettő között immár semmi nincsen.

***

I. állomás: Rothschildék.

II. állomás: a kis milliomosok.

III. állomás: a kisemberek (vagyis kifecsegés!).

Ezt az 1. és a 2. nagyon megbánná.

***

Minden koldust, minden házalót magammal viszek. Akik itt maradnak, vagyis akik nem akarnak dolgozni, azokat vigye el az ördög.

Ha elvittem a szegényeket, megkönnyebbülés lesz, fellélegeznek.

A zsidó pompa sem fogja többé nyomasztani Európát. Minden jómódú odaát építi majd fel a palotáját.

A megkönnyebbülés csak később fog átcsapni az üresség érzésébe – de akkor mi már odaát leszünk, lesz diplomáciánk és hadseregünk.

A legnehezebben a diplomatákat tudjuk majd összeverbuválni, mivel a fogságban elveszítettük a tartásunkat.

A glioniaknak:

Rothschildék nem is sejtik, mennyire veszélyben forog a vagyonuk már ma is. Udvaroncok, szolgák, alkalmazottak, szegények és lejmolós arisztokrata testvéreik csalfa körében élnek.

Én tudom a megoldást, mert mindenkit kielégítek.

Szegényeket, gazdagokat, munkásokat, értelmiségieket, kormányokat és az antiszemita népeket.

***

A családi tanácsnak:

Önök száz frankot adnak egy szegénynek. Én munkát adok neki, akkor is, ha nekem nincsen, legrosszabb esetben száz frankot veszítek. De én egy hasznos egzisztenciát teremtek, míg önök csak egy léhűtőt. Avec ça (azzal együtt), amiért a piacot a munkával egy időben hozom létre!

Tehát nyerni kell, amit a vállalkozók nyernek – je gagne tout ce que je veux (annyit keresek, amennyit csak akarok).

***

A vagyonuk csak növekvő bonyodalom. A régi ingatlanok újakra cserélésekor be fognak csapni minket, de privilegizált, törvényes jelzálogot hozunk létre a hátrahagyott piszkos dolgok kezelésére.

A költségeket Leinkauffal tanulmányozni. A személyeket portóköltségen[473] szállítani. Saját vonataink lesznek, mint Cooknak[474] és Schröklnek.[475] Tanulmányozni fogom Cook szisztémáját, hogy milyen kedvezményeket lehet elérni.

***

A zsidó tőkének már nem szabad vállalkozásba kezdenie.

A zsidó munka már nem jelenthet konkurenciát.

Az egyenjogúság még törvénybe van iktatva, de ténylegesen már megszüntették.

Túl sok értelmiségit termelünk ki, és már nem tudjuk őket elhelyezni.

A családi tanácsnak:

Véleményem szerint a szocializmus tisztán technológiai kérdés. A természeti erők elektromosság által történő szétaprózódása meg fogja szüntetni. De addig már létrejön a mi mintaállamunk.

***

Városépítészet: először csatornák, víz, gáz stb., majd erre a faépületek.

Június 8.

Ne csak Párizst, Firenzét stb. másoljuk, keressük a saját zsidó stílusunkat is, ami kifejezi a megkönnyebbülést és a szabadságot.

Szellős, világos csarnokok, amelyeket oszlopok tartanak.

A városok között levegős területek. Mindegyik város olyan, mint egy nagy ház egy kert közepén.

A levegős területen csak mezőgazdasági művelés, erdő stb. lehet. Ezáltal megakadályozzuk a hipertrófiás[476] nagyvárosok létrejöttét, a városok korábban lakottnak is látszanak.

Június 8.

Este vacsora Schifféknél. Bécsi rokonaik is jelen voltak. Jómódú, művelt, szomorú emberek. Halkan sóhajtoztak az antiszemitizmus miatt, mindig errefelé tereltem a beszélgetést.

A férfi új Szent Bertalan-éjszakára vár.[477] Az asszony úgy véli, ennél rosszabb már nem lehet. Azon vitatkoznak, vajon jót vagy rosszat jelent-e, hogy Lueger megválasztását Bécs polgármesterének nem ratifikálták.[478]

Tompaságuk egészen elcsüggesztett. Fogalmuk sincs róla, de őrzik gettótermészetüket, csendesek, rendesek, rettegnek.

A legtöbb ilyen. Vajon megértik majd a szabadság, az emberré válás hívószavát?

Amikor elmentem, egészen rossz volt a hangulatom. A tervem saját magam számára is őrültségnek tűnt.

De a défaillance-ban (kudarcban) azt mondtam magamban: belekezdtem, akkor már végig is viszem.

A lényeg, hogy Glionban és később is szilárd legyen az akaratom.

Az ilyesmit szuggerálni kell. A kételkedésem groteszk.

1895. június 9.

Salo és Güdemann hozzon egy-egy emlékeztetőt. Güdemann ossza meg ismereteit az eljövendő üldözések számáról, eloszlásáról, jeleiről, arról, hogy az antiszemitizmus növekszik-e (és milyen arányban), vagy éppen csökken, a hivatalos és félhivatalos antiszemitizmusról, az iskolákban és hivatalokban tapasztalható antiszemitizmusról, amennyiben tudomása van erről stb. Röviden mindenről, amit a morális és politikai helyzetről tud.

Salo pedig a zsidó kereseti viszonyokról, kamatlábakról, a vagyoni eloszlásról (a nagyok száma, a kis vagyonok becslése), a zsidó vállalkozói szellem állapotáról (hogy növekszik-e, és milyen mértékben, vagy éppen csökken), az üzleti körökben tapasztalható hangulatról.

Reggel: ma megint sziklaszilárd vagyok. A tegnapi emberek tompasága csak még egy indok a cselekvésre. Ilyen körülmények között a keresztények vidámak lennének, teli életkedvvel. A zsidók szomorúak.

Az élelmiszer-ellátást valószínűleg nem saját kezűleg kell megoldanom.

Elkerülendő, hogy Angliában „menedzsernek” hívjanak, ami túlságosan is üzletemberes lenne, talán a „kancellár” címet veszem fel, vagy valami ilyesmit.

Az alárendelt címek egyelőre úgy maradnak, mint egy szokványos részvénytársaságnál. Az államias jellegű átnevezések később afféle jutalomként értelmezendők.

Fizetés, elv: mindenkinél érezhetően, az eddigi fizetés egynegyedével, felével kell emelni.

Azért ügyelni kell az előléptetés határaira is, a címek esetében ugyanúgy, mint a jövedelmekében.

Az alapító hivatalnokok eleinte nem becsülték a címeket (sőt egyenesen nevetségesnek találták); ily módon csupán egy gazdag részvénytársaság alkalmazottainak tarthatják magukat.

Egy sajtóreferensnek (Schiff) mindennap át kell majd néznie a híreket, jóléti intézmények, kórházak stb. után kutatva, és kivonatokat kell készítenie.

Amúgy is minden terület főnökének feladata lesz, hogy jelezze nekem mindazt, amit a világszellem az ő szakterületén a haladás útján létrehoz, a fontos dolgokról külön jelentést készítsen.

Én magam nem fogok újságokat olvasni (Freycinet elve alapján – szavak, amelyeket Casimir-Perier-ről mondott nekem), és megtiltom, hogy a személyemre vonatkozó dicséreteket vagy támadásokat közöljék velem.

Mostantól fogva jogom és kötelességem, hogy a személyemet érintő támadásokról tudomást se vegyek.

Csak azt kell nekem azonnal jelezni, ha a vállalkozásunk ellenében tapasztalható courant d’opinion (irányzat), hogy azonnal megtörhessem az ellenállást.

Az antiszemiták támadásai, amíg nem akarnak visszatartani minket (ez is be fog következni), egyáltalán nem érdekelnek.

Személyes biztonságomról jól szervezett titkosrendőrség fog gondoskodni.

***

Június 9.

Ez egy hadjárat.

Az arcueili karavánok elvét azonnal adoptálni kell (La XIX. Caravane d’Arcueil par Lhermite [kapható a dominikánusoknál Párizsban, az École Lacordaire-ben]).[479]

Lhermite dominikánus barát könyvét a vezetőnek (talán Bachrach) figyelmesen el kell olvasnia, be kell nekem számolnia róla. Már azonnal az első évben átküldünk egy karavánt (Raoul[480] is megy), utána évente, rendszeresen.

A tőzsdék létrehozásához az alkuszságot eleinte egy évre árverésen lehet majd elnyerni.

De aki már az első évben, amikor még a maga ura, később büntetendő cselekményeket hajt végre, diszkvalifikálja magát (amit előre közölni is kell mindenkivel).

Aki ellenben korrektül viselkedik, a következő évben előnyt élvez konkurencia nélkül. A legmagasabb ajánlati díjért egy további évre megtarthatja a tőzsdei kereskedelmi jogot. Így működik ez majd az ötödik vagy tizedik évig (a körülményektől függően állapítjuk majd meg), amikor is az árverezés megszűnik, és az alkuszok zárt korporációba tömörülnek.

A tőzsdei monopólium nagyszerű felépítésével azt is elérem, hogy a megdöbbent európaiak utánozni fognak. A zsidókat ugyanis kiszorítják majd az európai tőzsdékről, mert a kormányzatok nem akarják e szinekúrákat[481] a zsidóknak adni. Ez még több kivándorlót eredményez.

A panaszokat intéző utazóbiztosok figyelmességét és igazságosságát azáltal biztosítom, hogy felelőssé teszem őket. Hivatali büntetésben, például fizetésmegvonásban, áthelyezésben lesz részük, ha jogos panaszok ügyében hanyagul, rosszul, részrehajlóan járnak el stb.

Lesznek titkos felügyelők, vagyis legátusok, akik amúgy is a vidéket járják, és megfigyeléseiket fel kell jegyezniük.

A helyi önértékelések csalásokhoz vezethetnek. Ezért a kivándorlók továbbra is felelősséggel tartoznak a hátrahagyott dolgok rendezéséért, és ez a felelősség az új birtokaikra kirótt jelzálogon nyugszik.

Az állam tőzsdei monopóliumát zseniális megoldásnak tartom.

Az alkuszsághoz nincsen szükség előképzettségre: unskilled labour (képzetlen munkaerő)!

A felesküdött alkuszokat a markomban tartom, állami célokra használom őket, a politikám szükségletei szerint irányítom őket, így megakadályozhatom a csalásokat. A tőzsdeügynökségeket nem tűröm. Egészséges pénzpiacot szeretnék. Az alkuszt, aki játékra csábít, el kell bocsátani. Az elbocsátás nem csupán a komoly javadalom elmaradásával jár, de a politikai becsület elvesztését is jelenti egy meghatározott időre.

Az alkusz ugyanolyan bizalmas személy, mint a jegyző. Az alkuszokat kamarába tömörítem, ahol becsületbíróság fog működni.

Az esetek oknyomozásának megírásából egy becsületkódexet kell létrehozni.

Az alkusznak jól meg kell néznie az ügyfelét. Tudnia kell, amit én nem tudok: meg kell különböztetnie a játékost a befektetőtől.

Az alkuszt, aki bizonyítható módon saját hibájából valakinek a gazdasági romlását okozta, el kell bocsátani. De a büntetéseknek megállapíthatom a fokozatait: például ideiglenes felfüggesztés (ami nem jár a politikai jogok felfüggesztésével, és nyolc naptól két évig terjedhet. Mert az alkusz bűnösségét néha nehéz bizonyítani).

A felfüggesztés és elbocsátás közötti döntést talán kivonom a szakmai kollégium hatásköréből, és átadom az állami tőzsdei bizottságnak.

De az is lehet, hogy ez a tőzsdei bizottság csak fellebbezési fórumként fog működni, mert meg szeretném akadályozni a kenyérféltésből adódó rossz döntések lehetőségét.

Június 9.

A gabona-, jószág-, árutőzsdére és minden másra, ahol a játék lehetséges, ugyanaz vonatkozik, mint a pénzpiaci tőzsdére.

***

E monopólium bevételeiből sokat fogok fordítani az állami szükségletekre.

***

Az alkuszságot eleinte ideiglenesen, redevance (díj) ellenében osztjuk ki, amit az arra érdemes hivatalnokok nyugdíjára fordítunk. Később (mint Párizsban az agents-charge [ügynöki jutalék]) negyedekre, nyolcadokra is osztható lesz.

***

Az alkuszságot nem lehet örökölni, nem lehet áruba bocsátani.

Így a fővárost nyugodtan megtehetem a világ pénzpiacának legelőkelőbb helyévé.

Bizonyos hivatalokat (a hadseregnél, a diplomáciában, az igazságszolgáltatásnál, a közigazgatásnál stb.) nem tőzsdei bevételekből, hanem közvetlenül állami forrásokból fogunk fizetni. Ez számunkra csak könyveléstechnikai kérdés, viszont nagyban emeli e hivatalok rangját és megbecsültségét.

Június 9.

A családi tanácsnak:

Ha ezt önökkel vihetem véghez, megvan az az előnyöm, ami a kezdeti titoktartásból származik.

Amint megvan az első káder, megvan a föld stb., elmehetek a kormányzatokhoz, és elmondhatom nekik: Rothschildék meghozzák azt az áldozatot (egyfajta közvetett önadóztatást), hogy megszabadítsák önöket a létszámon felüli zsidóktól.

Csak „létszámon felüliekről” beszélhetünk, máskülönben nem engedélyezik a propagandát és a költözést.

Eleinte úgy kell feltüntetni, mintha a kormányoknak akarnánk ezzel a javára szolgálni. A „zsidókérdés megoldása” érdekében feláldozunk egymilliárdot.

Ennek fejében megkapjuk azokat a szívességeket, amikre szükségünk van: felmentést a katonai szolgálat alól és ilyesmiket.

Elsősorban a propaganda megtűrését és alkalmanként (a mi kívánságunkra) néhány kegyetlen szót, de a rend fenntartásával.

Tíz év elteltével a mozgalom ellenállhatatlanná válik, a zsidók az éj sötétjében fejvesztve jönnek majd hozzánk. Semmiféle erőszak nem tarthatja majd vissza őket, legalábbis a szabad országokban.

Ha mégis megpróbálná valaki megfosztani a zsidókat a szabadságuktól, meglesznek a módszereink, hogyan mozgósítsuk a világ közvéleményét (liberálisokat, szocialistákat, antiszemitákat), hogy a zsidókat nem lehet fogságban tartani.

A diplomáciánk egyébként már dolgozni fog (pénzügyleteket bonyolítunk majd le kölcsönök és adományok formájában).

Ha már kint leszünk, megbízunk majd a hadseregünkben, a pénzen vásárolt barátainkban, valamint a militarizmus és szocializmus által meggyengített Európa szétszabdaltságában.

Ez a zsidóemancipáció.

***

A családi tanácsnak:

Önök megszokták, hogy világméretű üzleteket csinálnak. Talán megértenek engem.

***

A zsidó nemzeti hitelintézetet talán már a fővárosunkban alapítom meg.

***

Először a cárral[482] tárgyalok majd az orosz zsidók elengedéséről (protektorunk, a walesi herceg[483] vezet be hozzá).

Császári szavát kell adnia, és ezt meg is kell jelentetnie a birodalmi értesítőben. (Azt fogja hinni, hogy úgyis csak néhány százezret tudok elcsábítani.)

Utána a német császárral tárgyalok. Majd Ausztriával. Utána Franciaországgal az algériai zsidók miatt.[484] Utána pedig, ahogy adódik.

Ahhoz, hogy jó szemmel nézzenek az udvaroknál, meg kell kapnom a legmagasabb kitüntetéseket. Először az angolokat.

***

Június 9.

Gyakorta végeztetek majd itt-ott váratlan ellenőrzéseket. (Megelőzendő a gaspillage-t [pazarlást] és a hivatalnokok ellustulását, ez rendkívül fontos.)

Létrehozok egy titkos hivatali rendőrséget, amely a visszaélésekről jelent.

Június 9.

A zsidó közlöny elejére:

A hivatali visszaélések és önkény elleni panaszokat „Panasz a vezérigazgatónak” címszóval kell benyújtani.

***

E panaszok kivizsgálása érdekében (szintén meglepetésszerűen megjelenő) mozgó bizottságokat fogok létrehozni.

A hivatalnokok büntetése: elbocsátás csak a legsúlyosabb esetben. Enyhébb esetekben áthelyezés távoli vidékekre, fáradságosabb szolgálatba.

De tartósan jó magaviselet esetén az efféle hivatali botlás következményeit törölni lehet, így az nem akadályozza majd az előmenetelt.

Természetesen minden hivatalnoknak saját minősítési lapja van a részlegénél, és egy dossziéja a londoni központban (en attendant que cela soit dans notre capitale [addig is, amíg a mi fővárosunkban nem lesz]).

***

Ajándék elfogadása azonnali elbocsátást von maga után, de az elbocsátott letelepedhet az országban, és magánemberként továbbra is tevékenykedhet. Ártatlan családja is védelmet élvez a nélkülözésekkel szemben.

Az elbocsátásunkért az államoknak nyújtandó kártérítés egyik formája az lesz, hogy dupla átírási költséget fizetünk azokért az ingatlanokért, amelyeket jelenlegi tulajdonosaik eladnak a