Csatahajó

A háború szele

Sztrik Gábor Alex

2023

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

©2023 Sztrik Gábor Alex

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektúra: Szél Ildikó

©A szerző engedélye nélkül tilos e kiadvány bármely részének reprodukálása, adattároló rendszerből történő előhívása, vagy bármilyen elektronikus, mechanikus, fénymásoló, adatrögzítő, vagy más eszközzel történő rögzítése, illetve továbbadása.

Zúdulnak elénk a habok,

De dühük háboroghat,

Nem állítják meg a hajót,

Akárhogy acsarognak:

Feltartóztathatatlanul

Viszi az út láza,

S győzelmesen egyre nyomul

A zengő tengerárba.

(Részlet, Lenau: Reggel a tengeren)

A múlt

Emlékszem még anyám szőke hajára és intő szavaira, húgom vörös arcára és apám kemény akaratára. 2382-t írunk. A haditanács megkért, hogy vezessek egy naplót. Hol is kezdjem? Az elejétől szerintem megfelel. Az utolsó emlékem, mielőtt egy kórházban ébredtem volna fel, az nem más, mint a húgom könnyes arca, emberek halálsikolya és robbanások mennydörgésszerű hangja. Az admirálisom elmondása szerint 2014. július 7-én a Földet megtámadták a Strikerek (ejtsd: Sztrájkerek). A Strikerek, hogy is mondjam, űrlények. A testük viszont emberi. Az egyetlen, amiben mások, hogy a testükből vagy az elméjükből (ezt még vitatják a tudósok) képesek egy tárgyat megalkotni. Konkrétan hadigépet. Ez szép és jó. Az esélyeink egyenlőek, nem igaz? Hát nem. Míg mi Gripenekkel szeljük az eget, addig ők egy 1936-os Messerschmitt BF 109-essel. (Ez csak példa.

Rengeteg más típust lemásoltak). Most magatokban biztos nevettek, hogy ez az idióta miről beszél.

Egy kis történelemóra felvilágosít titeket. Ha ez egy modernkori csata lenne, egyértelmű lenne a győztes.

Messerschmitt

VS

Jas 39 Gripen

BF 109

Végsebesség

710 km/h

<

2 Mach

2x13 mm

1x27 mm gépágyú,

Fegyverzet

<

gépágyú

rakéták és bombák

Legnagyobb

repülési

12 000 méter

<

15 000 méter

magasság

Világos, igaz?

Akkor mutatom

a jelenlegi

helyzetet.

Messerschmitt

VS

Jas 39 Gripen

BF 109

3 Mach (eddig

Végsebesség

mért

>

2 Mach

legnagyobb)

2x valamiféle

1x27 mm gépágyú,

Fegyverzet

>

lézer gépágyú

rakéták és bombák

Legnagyobb

Kb. 50 000

repülési

>

15 000 méter

méter

magasság

Így már elég nehéz a győzelem. Nem igaz? Az egyéb extrákról már inkább nem is beszélek.

Rakétaelhárító rendszer, védőpajzs, sugárfegyverek (becézve csak SIN-ágyúk). Ennyi lett volna a történelemóra, most térjünk vissza az eredeti menetrendhez. A nevem Jason Fall. A flottánál dolgozom, és éveken át idegen lények fogja voltam.

(2156.)

142 év telt el az első támadás óta. A Strikerek végigsöpörtek a kontinenseken. Semmi sem volt képes megállítani őket. A megmaradt emberek száma iszonyatosan kevés volt, az évek során pedig

egyre jobban csökkent. A felső kör kénytelen volt valamit lépni ez ellen. Acélburkokat építettek a városok köré, ami lelassította az idegeneket, de ez kevésnek bizonyult. Lehetetlennek tűnt a túlélés.

Pár száz katonának sikerült elfognia három Strikert. Kinézetre egy fiatal lányra hasonlítottak. A hajuk vérvörös volt, ahogyan a szemük is. A vérük viszont sötétkék. A tudósok elemezték őket és kísérletezni kezdtek rajtuk. Néhány őrült ötvözte a strikeri és az emberi DNS-t. Az emberiségnek sikerült olyan lényeket alkotnia, melyek ereje egy szinten van a Strikerekkel, és értünk harcolnak.

(2222.)

A hibridek pár dologban különböznek a Strikerektől és az emberektől is. Elsősorban örökké élnek és képesek regenerálódni (bár szerintem ezekre minden Striker képes), hajszínük nem kötött vörös, mint a többi Strikernek, lehet fekete, barna, fehér vagy bármilyen színű, és csak egyetlen egy gépezetet tudnak előhívni. A háború így megállt, de még cseppet sem ért véget. Az emberiség minden reményét a hibridek kezébe adta.

(2382.)

2382-ben tértem vissza a Földre. 368 évig voltam egy idegen bolygón, és ami még szebb, hogy az amnéziám miatt semmire sem emlékszem. Elméletileg éppen egy szállítóhajóban voltam, amikor az egyik hibrid lelőtt. Fogalmam sincs, hová akartak vinni, annyira emlékszem még, hogy miután kiszedtek a roncsok közül, egyből a kórházba vittek… és leláncoltak…

2382.

Sötét van. Minden olyan nedves. Hová kerültem? Meghaltam? Egyáltalán nem. Ha ez így lenne, akkor e történet meg sem születhetett volna. A kórházban feküdtem, erős fényre és egy sikításra riadtam fel…

– Hol vagyok? – kérdeztem magamban. Csak a hófehér falakat láttam.

– Kórházban vagy – válaszolta egy halk hang.

– Ki van ott? – próbáltam hátrafordulni, de a lánc nem engedte. Miért vagyok láncra verve? Ez járt csak a fejemben. Halk léptek közeledtek felém. Egy fiatal lány volt az. – Hogy kerültem ide? Egy pillanattal ezelőtt még a húgommal voltam! Ő hol van?

– Én ezt nem tudhatom, de az biztos, hogy te nem vagy idevalósi – hangja lágy volt és édes.

Egyáltalán nem tűnt nővérnek. Egy egyszerű halványkék ruhát viselt. Ránézésre egyenruhának tűnt.

A vállán lévő jelzések miatt következtettem erre. Hosszú, hófehér haja a derekáig ért, a szeme olyan kék volt, akár az óceán.

– Hogy? – nem nagyon értettem, miről beszél.

– Ezt a nyelvet nem ismerem – mondta a lány.

– Hisz egymással kommunikálunk, magyarán megértesz engem – gondoltam, tegezem, hisz nem tűnik többnek 20-nál.

– A Flottához tartozom, bármilyen nyelvet megértek, de attól még nem ismerem.

– Hogy? Flotta… Nyelv… Mi van? – lehet, hogy még kómás vagyok és nem tudom feldolgozni a szavait, de fogalmam nem volt, miről beszélt.

– Ez most mellékes. Hogy hívnak?

– Jason. Jason Fall. Téged?

– Léna a De Grasse cirkáló.

– Értem – igazából nem értettem.

– Hogy kerültél egy Striker hajóra? Általában megölik az embereket, nem fuvarozzák.

– Hogy milyen hajó?

– Egy hajóban találtunk rád. A Csendes-óceánban.

– Ez valami vicc? Mert akkor nagyon rossz. Az előbb mondtam, hogy a húgommal sétáltam.

– Amnéziás vagy? Ez mindent megmagyarázna.

– Én tényleg nem tudom, mi folyik itt. Meg amúgy is, ha amnéziás lennék, akkor nem emlékeznék rá. Hülye kérdés volt, nem gondolod? És miért vagyok leláncolva?

– Ez az admirális parancsa volt. Addig így maradsz, amíg a bíróság elé nem állsz, utána ott eldől,

mi lesz veled. Valószínűleg hazaküldenek.

– Remélem, így lesz – tényleg reméltem, hogy így lesz.

Még aznap a bíróság elé állítottak. Természetesen leláncolva vittek, mintha valami körözött sorozatgyilkos lennék.

– Miért vagyok itt? – kérdeztem a három, előttem ülő férfitól. Értetlenül néztek rám. Mindhárman idősek voltak és öltönyt viseltek. (Csak megjegyezném, én meg a szakadt ruhámban álltam előttük.

Elképzelhetitek, hogy festett). A jobb szélen ülő az ,,Egyesült Atlanti Szigetek”, rövidítve EAS vagy UAI, amelyik szimpatikusabb, egykoron az Egyesült Királyság volt, csak teljesen megszűnt létezni.

Hosszú történet, majd elmesélem, de vissza a sztorihoz. Kis, tömzsi, ősz hajú, hosszú szakállú, szemüveges volt, körülbelül úgy képzeljétek el, mintha a Télapó ülne előttetek. Középen az Egyesült Államok elnöke ült. Sokkal több magabiztosságot sugárzott, mint a Télapó. Fekete haja és komor tekintete egyértelműen tükrözte. Bal szélen pedig a Japán-szigetek elnöke ült. Elég nehéz leírnom, így csak annyival letudnám, hogy ősz hajú és körülbelül százéves lehetett. Most egy kicsit megint elkanyarodnék. Természetesen, mikor szemtől szemben voltunk, fogalmam sem volt róla, hogy kik ők, ezeket csak később tudtam meg. Ahogy azt is, hogy miről beszéltek.

,,Milyen nyelvet beszél?”

,,Életemben nem hallottam még.”

,,Idehívom az egyik flottalányt.”

Némán néztem rájuk, egy szavukat sem értettem. A Télapó felállt és eldöcögött, pár óra… akarom mondani, pár perc múlva visszajött egy lánnyal. Megszólított olyan nyelven, amit végre értettem is, valószínűleg ő is olyasféle Flotta-lány lehet, mint Léna. Hangja határozott volt, leginkább buzdító.

Középhosszú, szőke haját befonva hordta. A gyengéd, piros szemei és orcája magabiztosságot sugároztak. Lénával ellentétben ő piros egyenruhát viselt vörös köpennyel, de egyértelműen ez is egyenruha volt.

– Az én nevem Julia a Prince of Wales csatahajó. Arra kértek, fordítsam, amit mondasz.

– Rendben.

– Mi a neved?

– Jason Fall.

– Hogy kerültél a szállítóhajóra?

– Nem tudom, az egyik pillanatban a húgommal sétáltam, a másikban pedig a kórházban feküdtem.

– Szóval amnéziás vagy?

– Léna szerint igen.

– Melyik körzetből származol?

– Körzet?

– Hol éltél eddig?

– Budapesten.

– Ilyen hely nem létezik.

– Akkor nézzék át alaposabban.

– Megnéztük, és a bejegyzések szerint 2150. április 6-án, az atomkísérletek idején Európával együtt megsemmisült.

– Hogy micsoda? 2150?

– Igen.

– Ez lehetetlen!

– Mikor születtél?

– 1997. augusztus 2-án.

A három elnök egymásra nézett. Egyre inkább nem tetszett ez a dolog.

,,Szóval 385 éves.”

,,Idősebb, mint maga a háború.”

,,Ez hogy lehetséges? Julia, mondd el neki, milyen évet írunk.”

– Tudod, hogy milyen évet írunk?

– 2014?

– Nem… 2382.

– Hogy? Mi van? – Ez hogy lehetséges? – jutott elsőként eszembe, de aztán…

Remegni kezdtem a dühtől. Nem bírtam megbékélni a tudattal, hogy az egyszem húgom meghalt.

A kezem vörösen kezdett el izzani, a testem magától mozgott, ököllel belevertem az acélfalba… a fal behorpadt.

– Ki ezért a felelős? Esküszöm az egy élő istenre, hogy megölöm!

Ui: Mr. Watterson! Ha olvassa, ne haragudjon, amiért Télapónak neveztem!

Az elit flotta

A dühkitörésem után persze, hogy egy sötét cellába zártak. A környezet szar, az étel szar. Igazi börtön. Volt időm gondolkodni, hogy miért történik mindez. Isteni büntetés? Áldás, hogy még élek?

Szörnyeteggé váltam, és nem természetileg. Végül is arra jutottam, hogy felesleges ezen gondolkodnom. Először ki kell jutnom innen. Talán használhatnám megint azt az erőt, bár fogalmam sincs, hogyan működik. Felálltam és vettem egy mély levegőt. Koncentráltam. Éppen ütni készültem, mikor mocorgást halottam kint…

,,Admirális?”

,,Engedj be hozzá!”

,,Asszonyom, ez egy veszélyes szörnyeteg! Nem engedhetem meg, hogy…”

„Úgy nézek ki, mint aki nem tudja megvédeni magát?”

„Sajnálom. Máris kinyitom.”

Elléptem az ajtótól, visszaültem az ágyamra. Egy lány lépett be a cellámba. Magas és karcsú.

Hosszú haja vörösen fénylett. Egészen a combjáig ért, ki volt engedve. Óceánkék szemei oly gyönyörűek voltak, mintha a tengert néznéd. Az örökkévalóságig el lehetett merengeni benne.

– Jason – szólított meg kedvesen.

– Igen?

A lány közelebb lépett hozzám.

– Az én nevem Yamato a…

– …Yamato csatahajó. Már ismerem a dörgést, te is egy olyan Flotta-lány vagy? – kérdeztem. Ő

rábólintott.

– Ma fognak kivégezni? Ha tudom, egy búcsúlevelet írok.

– Látom, helyén van az esze. Nem, szó sincs semmilyen kivégzésről. Azért vagyok itt, hogy kivigyem magát. Ha Ön is úgy kívánja.

– Persze, hogy szeretném. Bárhol, csak ne itt.

– Sajnálom, ha rosszul bántak Önnel.