LazySheep

A SORS VÖRÖS FONALA 1.

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: 《紅線》 (The Red Thread)

Fordította: ErdősVeronika

All rights reserved

Illustrations granted under license granted
by Reve Books Co., Ltd

Illustrations by 九月紫

Hungarian translation copyright © 2023 Erdős Veronika

©Művelt Nép Könyvkiadó , 2023

Hungarian edition arranged through
JS Agency Co., Ltd., Taiwan

ISBN 9789635801435

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Prológus

Hallani lehetett a heves eső zaját. Mintha a felhők darabokra törve próbálták volna az összes hangot elnyomni. A földre verődő vízcseppek hangján kívül semmit sem lehetett hallani. A nyolcemeletes társasház legfelső szintjén lévő lakást sötétség és némaság járta át. A két fiatal férfi csuromvizes testtel ölelte egymást a kanapén. Az izmos, széles kar védelméből elcsukló sírás hangja szűrődött ki.

– Semmi baj, Inn. Ne aggódj!

Az őt vigasztaló férfi hangja is megremegett, és könnyei utat törtek az arcán.

– Ne hagyj el... Maradj velem, Korn!

A fiú két kezével szorosan magához ölelte szerelmét.

A felnőttek nem érthetik ezt a tiltott szerelmet. Szörnyű veszekedést szított családjaikban, amikor kiderült, hogy titokban mégis találkozgatnak.

Korn megsimogatta a fiú feldagadt arcát. Olyan fájdalmas volt látni, hogy az ő lelkét is gyötörte a kín. Hogyan történhetett meg,  hogy így arcon csapták őt? Miért kell ilyen harcokon átesnie egy hozzá hasonló, családszerető fiúnak?

– Ne haragudj! – súgta a fiú, belefúrva arcát a másik nedves halántékába. Túlcsorduló érzelmét csókban fejezte ki, amit a másik nyakára nyomott.

– Imádlak. Ne felejtsd el! Én szeretlek téged, Inn.

Inn fájdalmas arccal felkapta a fejét.

– Miért mondod így? Mintha épp elhagyni készülnél.

A fiú kezei, amik épp a másik ingét markolták, remegtek.

– Veled maradok. Mi örökre együtt maradunk.

Hatalmas villám csapott le, ők mégsem mozdultak. Korn mély csókot adott Inn hidegtől sápadt ajkára. Hirtelen egy hatalmas puffanás hallatszott, mintha valami az ajtónak csapódott volna, majd hangos ordítás rázta meg őket.

– Engedd el a fiamat, szarházi! Bíztam benned, mert felsőbbéves vagy azon az egyetemen, ahova a fiam is jár! Inn, vissza kell jönnöd a családodhoz!

A középkorú férfi berontott a szobába és megragadta a fiú karját, de ő elrántotta a kezét.

– Apa, én szeretem őt! Kérlek, engedd meg, hogy együtt legyünk! – mondta elcsukló hangon a fiú, majd megölelte szerelmét.

– Azt mondod, hogy fontosabb ő, mint az apád? Hálátlan!

Az apja már nem tudta tovább tűrtőztetni magát és rátámadt a fiára. Az öklét mégis annak a keze állította meg, akit a világon a legjobban gyűlölt.

– Kérem, ne üsse Innt! Nem ő a hibás, hanem én. Megpróbálom jóvátenni.

Korn magához szorította szerelmét és a két kezét összetéve hajolt meg előtte.

– Szeretem Innt, mi szerelmesek vagyunk egymásba.

– Ne merészelj meghajolni előttem!

A fiú apja még dühösebb lett, felkapta a telefonkagylót és hozzávágta.

– Apa, hagyd abba! – kiáltotta Inn. Majd’ meghasadt a szíve, látva a szerelme homlokából előtörő vért.

– Apa! Ne emelj kezet Kornra! Hogy lehetsz ilyen kegyetlen?

Az anyja tehetetlenül állt. Ekkor felharsant egy másik férfi dühös hangja.

– Korn, mondtam, hogy ne kezdj ki ezzel a fiúval.

A másik fiú apja heves léptekkel rontott be a szobába, és elrántotta fiát. Szemei villámokat szórtak, amikor ránézett Inn apjára.

– Te szemét, hogy merészeled? Szétloccsantom az agyad!

– Próbáld meg, mocskos jakuza! Semmi jó nem születik abból, ha ilyen bűnözőkkel kezd az ember. Inn, gyerünk! – mondta, majd erőszakosan magához húzta a fiút.

A két apa megfogta és elszakította egymástól a két fiú fáradt testét. Inn sikoltott és sírt, mintha épp megszakadna a szíve, de hangját elnyelte az ablakon túli heves eső zaja. Mindig határozott, vidám szemeiben most félelem tükröződött, de még így sem veszett el a szeretet a tekintetéből. Korn úgy nézett szerelmére, mintha elhatározta volna magát, a tekintetétől Inn egész testén végigfutott a borzongás.

– Ne... – szólt Inn félelemtől rekedten.

Korn halványan elmosolyodott. Odafordult a saját apjához, lehajolt és térdre ereszkedett előtte. Mély hangjával, remegve préselte ki magából a szavakat.

– Apa, bocsáss meg.

– Korn! Korn! – ordította Inn, mivel ő megértette, mit üzen a tekintete.

A magas fiú rárontott az apjára és elvette a fegyvert, amit a férfi a derekán hordott, majd a fejéhez nyomta a csövét. Egy kattanással kibiztosította, majd Korn lágy mosolyt intézett a szerelme felé és lassan szólásra nyitotta a száját.

– Szeret... lek..., Inn.

Majd hatalmas robajjal elsült a fegyver.

– Korn!!!

– Korn! – sikoltott az anyja.

Az egymás ingét szorongató emberek úgy megrendültek a szemük elé táruló látványtól, hogy karjaik elernyedtek. Inn lerázta magáról az apja kezét és eszét vesztve rohant oda szerelméhez. Záporoztak a könnyei, miközben Korn élettelen testét rázta. Újra és újra megcsókolta a fiút, akit a véres tarkójánál fogott.

– Szeretlek – zokogta. – Szeretlek, Korn… Megígértük egymásnak, hogy örökké együtt maradunk, emlékszel?

Remegő kézzel a szerelme mellé dobott pisztolyhoz nyúlt és a fejéhez irányította. Meredten nézte kedvesét vörösen feldagadt szemekkel, hogy örökre beleégjen az emlékezetébe.

– Inn, ne!!!

Az apja feleszmélt, hiába futott oda hozzá, és próbálta elvenni tőle a fegyvert.

A második lövés hangja úgy süvített át az égbolton, akár egy hullám morajlása. A halott, élettelen test belezuhant szerelme karjaiba. Az anyja egy hatalmas sikítást követően térdre borult, majd elájult a földön, a szobában pedig az apja harsogása visszhangzott.

Mi örökké együtt maradunk.

1. fejezet

Ha megmozdul az óra mutatója

Hatalmas puffanást és csattanást követően a fiú fájdalmas grimmasszal ébredt az ágy alatt, a lepedőbe gabalyodva.

– Aú! A francba! – szitkozódott száját lebiggyesztve, miközben hasogató fenekét dörzsölte. – Ez a hatalmas lárma felébresztett!

A szomszéd megint bevágta az ajtót, így megint
a hangos csapódás és az ijedtség ébresztette fel őt.

Pham Traiwinit tizennyolc éves volt, a közgazdasági kar elsőéves hallgatója. Háttal a földön feküdt, és egy nagy nyújtózkodás után az őrülten dübörgő szívére tette a kezét. Kiskora óta rettegett a nagy zajoktól, a villámláson kívül a messzeségben dörgő égtől is félt. Viszolygott a petárdától, de még az ajtó csukódásának a hangjától is. Hogy miért, ő maga sem tudta. Ilyenkor a félelemtől reszketett a teste, majd elhagyja őt az erő és végül el is ájult. Pham nagyon szégyellte ijedős természetét. A barátai eleinte csúfolódtak emiatt, de egy idő után aggódni és figyelni kezdtek rá, hogy senki ne ijesztgesse, sőt bátorították is, hogy ne féljen annyira.

Amikor teljesen lenyugodott a szívverése, ránézett az órájára, ami lassan hat órát mutatott. Felkelt, kiment a konyhába és mohón itta a vizet a hűtőből. Pham nemrég kezdett egyedül élni, apja tízéves korában meghalt betegségben, anyja pedig az öccsével Amerikában lakott. A fiú hajthatatlanul ragaszkodott ahhoz, hogy belföldi egyetemre jelentkezzen, ezért nagy könyörgések árán elérte az anyjánál, hogy a rokonok apró lakásában lakjon egyedül.

Az óra mutatója hét órát jelzett. Az addig maga elé bámuló Pham feleszmélt, majd berohant a fürdőszobába, és átöltözött a vadiúj egyenruhájába. Aznap nyolc órától volt a gyülekező és utána egy orientációt tartottak a gólyáknak.

– A fenébe, el fogok késni!

Az egyetemi tájékoztatóról leolvasott nagy tornateremig futott, majd sóhajtott egy nagyot.

A kapunyitásig még van tíz perc, meg kell találjam, hogy az én szakomnak merre van a gyülekezőhelye
– gondolta.

A recepción jelentkezett a jelenléti ívre, átvette a tájékoztatókat és követte a felsőbbéveseket. Amint meglátta a közgazdasági szak kiírását, sietve átvágott a sorokon, és leült egy üres helyre.

– Jó reggelt!

Valaki, aki korábban foglalt helyet, megszólította őt. Pham felemelte a fejét és rámosolygott.

– Jó reggelt, Pham vagyok.

– Én pedig Team.

– Én Manaow – fordult oda mosolyogva a fiú mellett ülő lány is.

Team magas volt, se nem vékony, se nem kövér. A napbarnította arca alapján következtetni lehetett, hogy valamit sportol. Manaow apró termetű volt, vállig érő haja a végén felkunkorodott, mint egy hajasbabának.

Már az első napon szimpatikus emberekkel találkoztam – gondolta Pham, és arcára apró mosoly ült ki.

Miközben hárman tovább beszélgettek, elkezdődött az orientáció. A rektor évnyitó beszédén már majdnem elbóbiskolt volna, amikor a HÖK képviselője átvette a szót a pulpituson, és szenvedélyes beszédet intézett hozzájuk.

– A klubtevékenységek bemutatása következik. Akinek felkeltette az érdeklődését, az orientáció után jöjjön el az Activity Space-be, ahol klubbonként egy standdal készültünk, itt tudtok beiratkozni is.

Sorra bemutatkoztak a klubok vezetői. A zenei klub előadott egy rockszámot tánckísérettel, a kosárlabdaklub pedig azzal keltette fel a gólyák figyelmét, hogy bemutatta az egyik játékosát, aki országos versenyen is részt vett. A színjátszóklub sem volt rest, ők is elhívták egy tagjukat, aki időközben olyan híres lett, hogy a tévében is szerepelt.

Pham akaratlanul is körbenézett a tornateremben. Gyerekkora óta megvolt az a szokása, hogy ha sok ember között van vagy új helyen találja magát, körbenéz, mintha keresne valakit. Sajnos azt a valakit mind a mai napig nem találta meg, pedig már tizennyolc éves volt.

– Team, Pham. Titeket érdekel valamelyik klub?
– hajolt bele az arcába Manaow.

– Én az úszócsapatba megyek – mondta határozottan Team, mintha már korábban eldöntötte volna.

– Én… én még nem tudom pontosan – motyogta Pham. Igazából volt néhány klub, ahova csatlakozott volna, de szégyellte elmondani az új barátai előtt.

– Következik az úszócsapat! – szólt a konferálás, mire azonnal hangosan sóhajtott egyet a teremben az összes lány, úgyhogy mind a hárman felnéztek a pódiumra.

Egy nagyon izmos, napbarnított férfi lépett be, szőke haja középen volt elválasztva. Utána következett két másik férfi, akik eleinte fürdőköpenyben voltak, de szembefordultak a közönséggel, majd letépték magukról, és megmutatták a közönségnek a kidolgozott felsőtesüket. A gólyák soraiból sikoltozásba kezdtek a lányok.

– Sziasztok, BaWin vagyok, szólítsatok Winnek! Én vagyok az úszócsapat másod-csapatkapitánya. Másodéves vagyok a közgazdaságin. Ha csatlakoztok hozzánk – mutatott rá a két izmos fiúra –, elérhetitek, hogy nektek is ilyen szexi, kidolgozott hasizmotok legyen. Lányokat is szeretettel várunk, ha mindennap ilyen testeket akartok látni! – vonogatta szemöldökét a szőke fiú, provokálva a közönséget.

Pham és Manaow ránézett Teamre, akin látszott, hogy elakadt a szava.

– Nem emiatt! Csak simán szeretek úszni! – mondta a fiú.

– Tudom, hogy többre vágytok, úgyhogy bemutatom a csapatkapitányt is. Rattanon harmadéves a közgazdaságin, szólítsátok Deannek!

Hatalmas ujjongás zúgott végig a termen, Phamnak úgy tűnt, hogy ez a srác egy nagyon híres ember.
A körülötte ülő lányok nyugtalanul súgdolóztak egymás fülébe. Nemsokára megjelent egy magas férfi
a pódiumon.

– Rattanon Wonnet vagyok, az úszócsapat kapitánya.

– Húha! Ez a Dean valami el-ké-pesz-tő-en helyes! Nézd, a lányok megőrülnek érte! – szólt Manaow, miközben húzkodta barátja ingujját.

– És őt küldik versenyekre több úszásnemben is… – mondta Team elgondolkodva.

Pham csak nézte és nézte, pislogás nélkül bámulta a barna bőrű, magas férfit a pódiumon. Erős arcvonásait, a sűrű szemöldökét és az ahhoz kapcsolódó szép metszésű orrát, ami alapján arra tippelt volna az ember, hogy külföldi felmenői is vannak. Mégis, Phamnak nem a külseje volt az, ami miatt nem tudta levenni róla a tekintetét. Elkapta egy nosztalgikus és furcsán szomorú érzés. És… Szeme széle égetően átforrósodott.

Pham nem tudta mi történik vele, megpróbálta rendezni vonásait, és sietve letörölte könnyeit a kezével. A szíve úgy dobogott, mintha jelezni próbálná, hogy most végre megtalálta azt, amit régóta keresett.

Tehát Deannek hívják... – gondolta.

– Hé, jól vagy, Pham? – paskolta meg finoman a bágyadtan maga elé néző fiú hátát Team.

– Ja? Vége is van? – nézett körbe Pham. A hallgatók már lassan mind kijutottak a tornateremből.

– Mitől vagy ilyen fura? – szólt Manaow a vállára akasztva táskáját. – Team azt mondta, megy és beiratkozik az úszócsapatba. Én a színjátszókörbe fogok. Te?

Pham szégyenlősen megvakarta az arcát. Tulajdonképpen már a klubok bemutatásánál eldöntötte.

– Én... Én a thai cukrászklubba megyek.

– Húha! – kiáltottak fel meglepődve, látszott rajtuk, hogy nem számítottak erre a válaszra.

– Ezek szerint te tudsz főzni? – kérdezte elkerekedett szemekkel Team, mire Pham bólintott egyet.

– Aha, a családomnak volt egy thai étterme, és kiskoromban sokat segítettem a konyhán. Én mondjuk főleg a süteményekben és a curvingben, vagyis a zöldségek és gyümölcsök díszes formára vágásában vagyok otthon.

Az édesanyja azóta vezette a thai éttermet, mióta a fiú az eszét tudta, és költözés után is megnyitotta
a saját éttermét Amerikában.

– Gondoltam, hogy csatlakozom a főzőklubhoz, de megtudtam, hogy van egy alcsoportja, ahol cukrászkodnak is. Én ott szeretném megpróbálni.

– Nekem is készítesz majd? Nekem a Khanom Chan, a vékony rétegekből álló zselés édesség és a Luk Chup, a színezett babpasztás golyó a kedvencem! – szólt vidáman Manaow, aki teljesen úgy reagált
a hírre, mint egy átlagos, édesszájú fiatal lány.

– Úh! Nekem akkor Sangkhaya Fak Thongot, azt a sütőtökbe töltött thai cukrászkrémes sütit, vagy valami hasonló finomat készíts! – kezdte sorolni Team is a kedvenceit.

– A sütemények közül vannak olyanok, amelyek elkészítéséhez speciális eszközök kellenek, remélem a thai cukrászklubban vannak ilyenek…

– Ettől a beszélgetéstől megéheztem! Ha végeztünk a beiratkozással, menjünk enni!

Team intett egyet, majd megfordult és elment. Ezt látva Manaow is elsietett a színjátszókörösök irányába. Biztosra vette, hogy hatalmas sor áll a beiratkozni kívánókkal, hiszen az előbb a pódiumon egy nagyon jóképű, félvér felsőbbéves tagot mutattak be, aki már elég híres közszereplő volt.

Miközben végigkísérte szemével a két újdonsült barátját, Pham elmosolyodott. A sok stand között áthaladva kereste a megfelelőt a rengeteg ember közt, akik próbálták őt becsábítani a saját klubjaikba. Ide-oda sétálgatva végre megtalálta, amit keresett. A standon díszes formára vágott gyümölcsök és színes thai sütemények sorakoztak.

– Elnézést!

Egy rövid hajú, bizonytalan tekintetű lány nézett fel rá, kezében egy formára vágott uborkával.

– Ez itt a thai cukrászklub, igaz? Szeretnék csatlakozni – mosolygott rá Pham.

A lány kezéből kipottyant a gyümölcskés. Tágra nyílt szemekkel bámult rá egy ideig, aztán összeszedve magát átadta a beiratkozási lapot a fiúnak, aki kitöltve visszaadta neki. A lány, miután átvette, úgy tette el a lapot, mintha valami felbecsülhetetlen értékű kincset tartana a kezében.

– Azta! Te vagy az első fiú, aki beiratkozott hozzánk! Én Kun vagyok, másodéves. Giffy, Um! Itt egy új tag!

A lány kiáltására hátulról előjött két lány. Ők a thai cukrászklub és a thai főzőklub tagjai voltak, akiknek egymás mellett álltak a standjaik.

– De meglepődtem! Szeretettel üdvözöllek, én Giffy vagyok, másodéves – szólt kedves mosollyal a fiúhoz a felsőbbéves lány, aki a haját kontyban hordta. Az arcán elég erős smink volt, de a kezére nézve a fiú megállapította, hogy biztosan nagyon ügyes
a konyhában, mivel ápolt kezén a körmei rövidre voltak reszelve.

– Én Um vagyok! Harmadéves!

A szemüveges Um is kedves személyiségnek tűnt, középhosszú hajában lágy hullámok voltak.

– A klub kilenc főből áll nálunk. A thai cukrászklub a főzőklub alcsoportja, úgyhogy általában együtt vagyunk. Úgy örülök, hogy csatlakozott hozzánk egy fiú! – fogta meg Pham kezét Um csillogó szemekkel. – Tudod, milyen nehéz lányként a lisztes zacskókat és az eszközöket cipelni?

– Bármiben segítek! Nagyon szeretek thai süteményeket sütni és curvingelni – mondta kuncogva Pham.

– Fantasztikus! – emelte magasba az öklét Giffy. – A többi klub, sőt még az egyetem is gyakran kér fel minket, hogy készítsünk nekik cateringet, vagyis elvihető elemózsiát. Nagy segítség egy tehetséges tag.

A szomszédos standokról átkukucskált a többi felsőéves, és elkezdődött egy vidám hangulatú, kölcsönös bemutatkozás. Pham igencsak megnyugodott, amikor megtudta, hogy a thai főzőklubban is van egy fiú rajta kívül. Utána pedig telefonszámot és ID-t cseréltek az üzenet-applikációhoz, hogy minden klubtag elérhesse egymást.

♥ ♥ ♥

Az egyetem campusán belül ebédlők, éttermek és kellemes hangulatú kávézók is sorakoztak, köztük számos olyan hellyel, amik állandó nyitvatartással működtek. Mivel az építészet szakos hallgatók hajnalig írják stúdió-szerkesztési beadandójukat, a szak körüli kávézók közül néhány hely még késő estig is nyitva volt.

– Az én klubomban csak lányok vannak... – panaszkodott Manaow, miközben a szájába dobott egy fokhagymás sertéshúst.

Hárman úgy döntöttek, hogy inkább elkerülik a párás, zsúfolt kantint, és egy étteremben ebédeltek inkább.

– Hát ilyen egy színjátszó kör, nem? Vannak ott híres emberek is… Ha férfiak társaságára vágysz, gyere át hozzánk! Tele vagyunk izompacsirtákkal!
– viccelődött Team Manaow-val, aki grimaszolva rázta le magáról.

– Mondjuk hozzánk sok lány is jelentkezett – folytatta a fiú. – Főleg Dean miatt. De irigylem én a szépfiúkat!

Pham összerezzent, és a földre ejtette a villáját. Kínos mosollyal vette át a pincérnőtől a tisztát, de közben úgy érezte, mintha az eddig lelakatolt szíve újra remegni kezdene.

– Alig ettél, Pham – szólt Manaow a fiú szinte érintetlen tányérját látva.

– Fáj a hasam… – dörzsölte gyomrát Pham. – Rögtön felbomlik a gyomromban az egyensúly, ha elcsúszik az étkezések ideje.

– Elmondhattad volna… – vonta össze szemöldökét Team. – Áttehettük volna a beiratkozást ebéd utánra is. Vékony vagy és sápadt is. A gyomrodon kívül nincs más bajod?

– Nincs. Bár a nagy hangokra elég érzékeny vagyok.

– Félsz a nagy hangoktól? – kérdezett vissza kíváncsian Manaow, miután letette a villáját.

– Mondhatjuk így is. Villámlástól, petárdától, lufiktól, ilyesmiktől. Például ha valaki erősen becsapja az ajtót… Ilyesmi hangoktól – mondta Pham, majd tovább gondolkodott, hogy milyen hangok lehetnek még.

– Mi történik veled a nagy hangoktól? Ja... bocsánat! – kapott a szájához Team. Arra gondolt, hogy talán túl durva volt, ahogy rákérdezett.

– Semmi baj, nyugodtan kérdezz! – nevetett rá Pham az elszontyolodott arcú Teamre.

– Ha nagy zajt hallok, elkezdtek remegni, és folyni kezd a könnyem. Még nagyobb lármától meg anyukám szerint megmerevedik a testem, légzési nehézségeim lesznek, és a legrosszabb esetben még el is ájulhatok.

– Te jó ég! – hüledezett Team. – Ez durva! És nagyon veszélyes is!

– Igen, valóban az. Jó, hogy elmondtad, így mi is tudunk figyelni erre – mondta a lány.

Pham gyorsan mosolyt erőltetett az arcára, hogy megnyugtassa a komoly tekintetűvé vált barátait.

– Nyugi, srácok! Tényleg csak a legnagyobb hangokra vagyok érzékeny! A becsukódó ajtóktól maximum picit összerezzenek, de ennyi! Csak arra kell figyelnem, hogy kerüljem a helyeket, ahol petárdák és lufik vannak. Ha ez nem jön össze, akkor füldugót használok. Csak lélekben fel kell készülni, és kész.

– Értem. Valahogy úgy érzem, mintha férfiasabb lennék nálad – méregette Manaow Phamot.

– Milyen értelemben?

– Alacsonyabb is vagy pár centivel, a súlyunk sem különbözhet sokban. És… Úgy érzem, mintha meg akarnálak védeni.

– Micsoda??? – pislogott Pham, látszott rajta, hogy el se hiszi, hogy ennyire gyengének tűnhet mások szemében.

– Igaza van. Azt terveztem, hogy majd mi ketten megvédjük Manaow-t, hogy nehogy rámásszon valami fajankó, de úgy tűnik mindkettőtöket nekem kell megvédenem – viccelődött Team, miközben vakargatta a tarkóját, mire Manaow elmosolyodott.

Pham nem tudott nevetni. A furcsa tünete miatt soha nem mert szabadon sportolni sem, hogy ne aggódjanak érte a szülei. Az atlétikai sportok eleve ki voltak zárva a rajtjelző pisztolylövések miatt.

– Pham, komolyan kérdezem – mélyítette el a hangját Team, majd Manaow is odahajolt hozzájuk. – Te a lányokat vagy a fiúkat kedveled?

Manaow halkan nyögött egyet, majd elpirulva befogta a száját. Ezzel szemben Pham megilletődött, és tágra nyitotta a szemeit.

– Nem gyűlölködés miatt kérdem. Csak úgy érzem, hogy téged is meg kell védenünk a fura alakoktól. Tudod, a lelki felkészülés miatt – mondta komolyan Team.

– Én… én nem tudom pontosan – kereste elpirulva a szavakat.

– Miiiii? – kiáltották egyszerre.

– Biszex vagy? – kérdezte reménykedően, csillogó szemekkel Manaow.

– Tényleg nem tudom – rázta a fejét Pham. – Egyik nem sem kelti fel annyira az érdeklődésemet… Vagy nem is tudom… Ha szerelmes vagyok valakibe, akkor nem akadály a neme – mondta bizonytalan mosollyal.

Mit mondhatnék?