ASZLÁNYI KÁROLY

SOK HŰHÓ EMMIÉRT

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELSŐ RÉSZ

...Míg szólunk, az idő hirtelen elrepül,

Mint a nyíl s zuhogó patak.

Berzsenyi

Emmi nem Népszövetség, nem háború, nem találmány, nem Clark Gable és nem Upton Sinclair. Nem Kellog-paktum, nem Eritrea, nem atomrobbantás, nem pszihoanalizis, nem Salzburg, nem Locarno és nem Hollywood. Nem napfogyatkozás és nem Eden és nem Aden és nem elektron és nem mondanivaló és nem dinornis. És mégis...

És mégis, Emmi itt van a nyakunkon a sok más baj mellett, amiről jobb nem beszélni – itt van mindig mint ráadás vagy talán minden baj eredő oka. És veszekszünk vele ebédnél, reggel és este, a hálószobában, utcán és tribünökön, mint az a két légy, amely ugyanabban a levesben fuldokolt; mert ahelyett, hogy magába szállt volna, a levesbe szállt.

*

Szeretni annyit tesz, mint lehetetlent kívánni felebarátunktól. És nem szeretni annyi, mint lehetetlent kívánni önmagunktól. Törj pálcát felettem, ó Olvasó: nem tudok választani.

1

Tíz év előtt tele volt még a szívem, bizony tele.

Az Erzsébet hídon háltam, viszonyom volt vele.

Lassan ment, de most baj van már

a viszony miatt.

A napokban fog szülni, lányt vagy fiat.

A kis sárga híd vígan úszik a Dunán,

ha eljön majd a napja,

Karcsú lesz, mint Erzsébet,

és bolond, mint az apja.

Ezen a holdfényes éjszakán először ébredtem tudatára annak, hogy lelkiismeretes ember nem lehet boldog. Tíz év előtt szegénységemet úgy fogtam fel, mint az emberiség gonosztettét; ma a gazdagságomat fogom fel ugyanígy. Nem elég, hogy hatszáz holdam van, de többet hozok ki belőle, mint sokan mások ezerből. Én vagyok az egyetlen politikus ezen a világon, aki politikai sikereimet a „Gyakorlati filozófia” és „Új perspektivizmus” című dolgozataimnak köszönhetem. Az én filozófiám mellbe lökte és megrázta az embereket, ahelyett, hogy a várakozásokhoz képest elaltatta volna őket.

Mégsem hiszem, hogy elhivatott ember volnék. Bitorló vagyok. Ha nem lehetünk egyenlőek mi, emberek, akkor csak bitorlók lehetünk vagy jogfosztottak. Vagy Emmik. Emmivel is ezen az éjszakán ismerkedtem meg, és Emmi egyik csoportba sem sorolható.

Azt hiszem, bűnhődnöm kell azért, mert kiváló ember voltam – egy bolygón, ahol a kiválóság olyan, mint a trachoma vagy a fekély. Azzal láttam neki emlékirataim megírásának, hogy íme, bűnhődni akarok. Bűnhődni az olvasó lelkében, ahol most eltemetem magam, mint dísz-sírhelyen, hogy örökké éljek ott, avagy még annál is rövidebb ideig.

Átestem a gyermekbetegségeken, amelyek közül egyeseket szépérzékem tiltja felsorolni; voltam szegény és minden.

De aprólékosságom, szívós önbizalmam idővel meghozta a sikert, amiben sohasem kételked-tem. A Málnássy név kitűnő csengéséhez én is adtam hozzá valamit. Haladtam a korral: amíg apám, aki főispán volt, éppoly kevésre becsülte a könyveket, mint a komédiát, én már nem csak olvastam őket, de írtam is néhányat.

Páfrányos hatszáz holdja csaknem körformában terül el a román stílusban épített kastély körül. A kastélyt még valamelyik Szentgyörgyi gróf építtette. Később átépítették. Én egy modern szárnyat ragasztottam hozzá: olyan ablakai vannak, mint a Pullman-kocsinak. Kicsit furcsa, de én az utódaimra gondolok: legyen mit lebontsanak.

Tegnap volt az esküvőm, Pesten. Feleségem Haraly-lány, gazdag és szép, de jelentéktelen.

Inkább csinos volna, szép nőkkel mindig van valami baj: például igen gyakran csúnyák.

Valami nagy ebéd is volt, közel százan vettek részt rajta; egyre sem emlékszem közülük.

Mialatt ettek és ittak, én egy hatalmas tükör előtt álltam, mellettem ült a feleségem és ásított.

Nagyon nyugodt teremtés: mindent természetesnek talál, sohasem lepődik meg. Bármi történjék, azt állítja, meg volt győződve róla, hogy az fog történni, ami történt.

Sajnálom, hogy ekkora feneket kerítek a dolognak. Hiszen ha pontos akarnék lenni, a világ-háborún kellene kezdenem. A jelenlegi parlament összetételét se mellőzhetném, Mussolini legutolsó proklamációját sem. De én a nászéjszakámnál akarom kezdeni; az előzmények megírására a világ többi írója hivatott.

Én a házasságot becsülöm mint intézményt. De a szerelem nem lehet intézményesített egyesülés. Kínos érzésem volt, ha a nászéjszakámra gondoltam. Istenem, Piroska olyan nyugodt, és semmi sem lepi meg. Az embernek könyörögni kell majd valamiért, amiről boldogan le-mondana.

Este nyolckor értünk a pusztára. Kivilágított ablakok fogadtak, a személyzet lámpákat lóbált, és megéljenezte Málnássynét. Vince, a komornyikom csokrot adott át neki.

A könyvtárban tálaltak hideg vacsorát, amelyhez mindketten átöltöztünk. Vince megkapta az utasítást – feleségem jelenlétében –, hogy három napig senkinek sem vagyok itthon. Ezzel három teljes napomat hivatalosan is átadtam Piroskának, amit ő valószínűleg bensőséges elismeréssel vett tudomásul, bár talán öt nap lovagiasabb lett volna. Arra gondoltam, ha a mai éjszakán valahogy túl leszünk, akkor már minden mindegy.

Vince merev és hideg férfi, már a nagyapja is komornyik volt – van a családban egy távoli lecsúszott unokaöcs, aki sofőr.

Amíg feleségem az emeletre ment, hogy megfelelő pongyolát keressen magának, én igyekeztem olyan beszélgetésbe bonyolódni Vincével, amely lehetőleg sokáig tartson. Azonban Vince nem hajlandó rangján felüli emberrel beszélgetni; legfeljebb beszélni. Ő súlyosan elítéli a demokráciát, ez az álláspont Vincééknél éppúgy öröklődik, mint a gazdáiknál.

Valószínű, hogy Vince nem teljesen elégedett a leszármazásommal, de ezt nem érezteti velem. Néha álmatlan éjszakákon arra gondolok: hálistennek, az apai ág ellen nem lehet kifogása.

Eszembe jutott a nászéjszakám. Megittam egy pohár szódás konyakot, s a nyitott ablakra meredtem.

– Ma kellemetlen helyzetben vagyok, Barta – mondtam, mert megnyugtatóbb volt számomra a vezetéknevén nevezni – képzelje magát az én helyzetembe.

Bólintott.

– Azt hiszem, sétálni megyek. A holdfény gyönyörű. Lemegyek a holdfényes erdőbe, és igyekszem egybeolvadni a természettel.

– A természet exkluzív, uram.

– Fontolja meg, amit beszél, Barta. A természet demokrata.

– Igen, uram: megöli a gyengéket. És bocsássa meg, uram, ha nem vagyok illetékes: ön nem mehet hosszabb sétára most.

Éreztem, hogy igaza van. A feleségem vár odafönt. Hirtelen élességgel magam előtt láttam jövendő életem: két ember közé zárva, akik közül az egyik mindent előre tud, a másiknak mindenben igaza van.

Szánakozva gondoltam magamra. Vince bedugaszolta a konyakos üveget. Rettenetes három nap vár rám. Kábító illat áradt be az ablakon. A meztelen föld nyári melege. A fák a Hold felé lihegtek.

– Rettentő meleg van, Barta – mondtam.

– Majd intézkedem – felelte. De eszembe jutott, milyen rossz ilyen melegben egy másik testet érinteni.

– Úgy látszik, öregszem.

Vince már az ajtónál állt és bólintott.

– Nagyon is sokszor teszi ezt a megállapítást, uram – mondta csöndesen. Ó, miért múlik el minden, a szabad élet, a küzdelem, a fiatalság: miért van az embernek sikere? És miért állandó ez a siker? Kétségbeejtően állandó. Miért nem kaptam kosarat Harralyéktól?!

– Minden elmúlik, Barta – sóhajtottam –, mondjon valamit, ami határtalan!

– Az én türelmem, uram – felelte egykedvűen. Könnyű neki, tizenkét éve özvegy.

Intettem neki, hogy elmehet. Csodálatosan nesztelenül tudott távozni, ha akart.

Mielőtt kopogtam volna feleségem ajtaján, különböző kétségbeesett megoldásokon gondolkodtam. Végeredményben meg kellett tennem. Kopogtam, s egy gyönge igen válaszolt. Be-léptem.

Piroska modern selyempizsamát viselt, saját bevallása szerint életében először. Ezzel is jelezni akarta, hogy természetes tartózkodását hajlandó ím eldobni kedvemért. El is dobta. A kis toalett-tükör elé ültem, s egy lila selyemzsinórral játszadoztam. A zsinór végén csengő volt. Nem tudtam ellenállni a kísértésnek.

Vince háromszor kopogott, mielőtt be mert lépni, s akkor is elszántság tükröződött az arcán.

– Az íróasztalomban skót whiskyt talál – mondtam –, hozza ide.

Elhatároztam, hogy leitatom a feleségemet. Megvallom őszintén, ez volt a szándékom.

Elalszik, s aztán halk csókot lehelek homlokára, majd távozom.

Egyelőre fokozódó jókedvvel itta a whiskyt. Szoborszerűen fehér arca kipirult, s amikor nevetett, bal lábát a levegőbe rúgta.

Nem voltam éppen tréfás kedvemben, de bármit mondtam is, őnagysága nevetett rajta. Majd hirtelen elkomorodott, és lesütötte a szemeit.

– Tulajdonképpen – mondta – nem szabadna ilyen jókedvűnek lennem.

– Miért?!

– Csak.

– De mondja meg, miért?! – éreztem, hogy a hangom minden ok nélkül ingerült.

– Úgy értem, hogy ma, ez az első éjszaka, amit nem... nem egyedül töltök.

– Kérem, ha gondolj a...

– Nem, nem. Ha magamra hagy, félni fogok.

– Mitől?!

– A magánytól – mondta szemrebbenés nélkül.

– A magány nem bánt – feleltem bátortalanul, de hiába. Végre is beláttam, hogy okosabb belenyugodni a megváltoztathatatlanba, mint magamat tüntetni fel kellemetlen színezetben.

Melléültem, és megfogtam a kezeit.

– Piroska – mondtam –, maga még olyan fiatal és tapasztalatlan.

– Igen! – felelte, és várakozó szemmel nézett rám.

– Most vége az eddigi életének, és valami egészen más következik.

– Igen.

– A férfi helyzete nagyon nehéz ilyenkor. Egy szavával elronthat mindent.

– Igen.

(Csak tudnám, mi az a szó – gondoltam fásultan.)

– Beszéljen tovább – kérte –, olyan érdekes.

– Nincs mit mondanom. Tisztában van vele, hogy ez a mi nászéjszakánk. Én nem vagyok barátja annak, hogy dátumhoz kössük a... szerelmet. Én nem követelek magától semmit...

pont ma. Én megvárom, amíg maga megszeret engem, és magától mondja, hogy jöjjek ide magához.

– Jöjjön ide, hozzám – mondta határozottan.

– Igen, drágám.

A Hold besütött az ablakon, amikor kezdtem hozzá menni. Miriád tücsök cirpelt odakint.

Fülledt meleg volt. Egy lépéssel előbb álltam meg, mint kellett volna, és Piroska intett, hogy menjek közelebb.

– Parancsoljon – mondtam szórakozottan.

– Még közelebb – és elsápadt. Karjai ernyedten lógtak le kétoldalt, orrcimpái kitágultak.

– Nézze, hogy süt a Hold – mondtam rekedten. Megfordult.

– Hagyja most a Holdat! – kiáltott. Már elhatároztam, hogy hagyni fogom, amikor az éjszakai csendbe belereccsent a főkapu csengője.

– Mi az?! – mondtam tettetett megdöbbenéssel. – Ki jöhet ilyenkor?!

És kirohantam a szobából, menekülve a rám váró gyönyörök elől.

Rohanás közben Énemnek egy fiókja kinyílt, s mint valami gramofonból, előrecsegett egy hang, amely hitt a Véletlenben, s hálát rebegett az ismeretlen éjszakai látogató felé.

Azonban sehol senkit nem láttam, és be kellett látnom, hogy a látogató személye nem lehet olyan fontos, hogy engem zavarjanak vele. Mély sóhajtással ültem le a hallban, egy magas támlájú székre. Negyvenhárom éves vagyok. Huszonöt esztendő alatt tizenhét szeretőm volt: olyanok, akikre érdemes emlékezni. Volt, akit tanítottam, és volt, akitől tanulnom kellett.

Volt, akit szerettem, és volt, aki szeretett. Volt, aki megcsalt, és nem volt, aki nem csalt meg.

Minden viszonyom jól végződött tehát, mert hiszen csak az nem végződik jól, amely nem végződik.

Nem tudom, miért félek Piroskától – mert a feleségem?! Igazán lehet, hogy csak azért. De ha az embernek nincs önbizalma, amikor egy nőhöz közelít: akkor sürgősen távolodnia kell. De hát én nem távolodhatom. A feleségemről van szó. My wife is my castle, nem így mondja az angol?! Nem. Így én mondom. Megtöröltem a homlokomat, felálltam, s elindultam az emeleti lépcsők felé.

A holdfény most már nagyon magasról tűzött a szobába. Az előcsarnokba vezető ajtó megnyikkant, és egy lány lépett be rajta, valaki, akit még sohasem láttam. Az első pillantásra meglepődtem: ki ez, és hogy kerül ide?! Azután jobban megnéztem a lányt, aki óvatosan és lesben állt, mintha attól tartana, hogy hozzávágok valamit. Mégis az volt az érzésem, hogy ez a lány a lelke mélyéig szemtelen. Nem tárgyi okok idézték elő ezt az érzést bennem: valahogy sugárzott róla és belőle a szemtelenség, mint dicsfény. Amint egy önkéntelen mozdulattal felemeltem a kezemet, a lány gyors és rövid lépéssel hátrált.

– Jöjjön csak vissza – mondtam alig hallhatóan, s a lány ugyanolyan gyors kis lépést tett előre.

Közben nagy kerek szemeket meresztett rám, mint egy nyúl, mielőtt elhatározza magát, meneküljön-e, vagy pedig megüljön a vackában.

– Ne féljen tőlem – mondtam bizonytalanul –, de hát kicsoda maga, és hogyan került ide?!

– Véletlenül – mondta csipogó hangon. Ez a válasz végtelenül bosszantott, mert nem mondott vele semmit. Türelmetlen mozdulatot tettem, mire ismét hátraugrott.

2

A FÉRFI: Drágám, a tavasz nem jelent semmit önnek?!

A NŐ: Vigyázzon, jönnek!

Egy darabig némán bámultam a csodálatos jelenségre, s ezalatt megállapítottam, hogy milyen.

Most a lámpa fénye közelebbről érte. Nagy szemei világossárgák voltak – méz-sárgák; ez a legritkább női szem-szín. Haja vörösesszőke, arcáról feltehető, hogy bizonyos esetekben szép.

Alakja karcsú, vékony, tartása e pillanatban görnyedten-óvatos. Addig bámultam rá, amíg úgy tűnt nekem, hogy ez a lány valamiért részvétet érdemel, de nem tudtam volna megmondani, miért.

– Málnássy Gábor vagyok – mondtam, mintegy kielégítő választ várva.

– Igazán?! – felelte, még tágabbra nyitva szemeit. De hát ezzel nem megyünk semmire.

– Vagyok olyan szerénytelen – mondtam határozottan –, hogy megkérdezzem: kihez van szerencsém?

– Már megyek is – felelte rémülten –, tulajdonképpen véletlen...

– Mi véletlen?!

– Én csak... meg akartam nézni a kastélyt.

– A kastély nem érdemli meg, hogy maga megnézze – feleltem –, de ha már erre határozta magát, miért nem nézi meg nappal?! Lámpafénynél kevesebbet lát.

Lesütötte a szemeit.

– Igaza van – mondta –, majd nappal nézem meg.

És kifelé indult.

– Várjon! – az asztalra mutattam – gyújtson rá.

Magam elvágtam egy szivart és meggyújtottam. A hölgy Sztambult választott, és élvezettel szívta le a füstjét. Ettől mintha erőre kapott volna.

– Ne haragudjék az alkalmatlankodásért – rebegte –, inkább megmondom az igazat. Én a pápai színtársulattól szöktem meg.

– Hogy megnézze a kastélyomat? – kérdeztem.

– Nem, nem! – folytatta zavartalanul. – Egészen másért. Az igazgatóm szerelmével üldözött.

Félek, hogy szerződésszegésért beperel. Menekültem, és így kerültem ide.

– Kérem, azonnal szólok a komornyikomnak...

– Ne, ne, ne szóljon – rémüldözött –, már beszéltem vele és kidobott.

– Hogyan?!

Megrázta a fejét.

– Illetve visszajöttem... az ablakon.

Gondolatban magamba idéztem az ablakok magasságát. Kissé túlzott volt a dolog, de inkább elhittem, semmint hogy azonnal visszamenjek az emeletre.

– Nos, hát foglaljon helyet – kínáltam –, majd kitalálunk valamit.

Bár nem számítottam rá, nyugodtan leült. Ha valamennyire értenék az ilyesmihez, azonnal feltűnt volna nekem, hogy nincs nála táska, holott azt a fürdőkádba is magukkal viszik a nők.

– Nem tartom fel valamiben?! – kérdezte.

– Nem, nem.

Végigsimította a homlokát. Bevallom, arra gondoltam, hogy ezt a mozdulatot sohase láttam még nőtől.

– Tulajdonképpen hova akar jutni?! – faggattam.

– Pestre.

– Vonattal?

– Vagy gyalog. Tulajdonképpen nagyon kedves volna, ha elkísérne a legközelebbi vasútállomásig. Nem is tudom, mit csináljak.

– Mindenesetre itt kell aludnia. Majd intézkedem.

– Ha csak lehet – mondta lehajtott fejjel – ne intézkedjék. Ó – sóhajtott kedvesen –, mindezt annak köszönhetem, hogy a súgónk nem hagyott élni.

– Az elébb – emlékeztettem tapintatosan – az igazgatóját említette.

– Mind a ketten – szólt. Majd körüljártatta tekintetét a falakon.

– Nagyon értékes kastély lehet – mondta –, mikor a holdfény így ráesik a képekre, olyan ez, mint egy skót toronyszoba. Volt egy hasonló díszletünk.

Ebben a pillanatban roppanást hallottam a lépcsőn. Azonnal tudtam, hogy a feleségem megunta a várást.

Három fokot lépett lefelé, arcára jeges gúny fagyott. Végigmérte a lányt, mint aki előre tudta mindezt, biccentett felém, megfordult, és ismét felment a lépcsőn. Ráadásul a lány is megszólalt, és nem egészen szerencsés hanghordozással ezt kérdezte: – A felesége?!...

Természetesen utánarohantam, de odafent már csak azt hallottam, hogy belülről ráfordítja a kulcsot. Kopogásomra nem felelt. Hogy őszinte legyek, megkönnyebbülten sóhajtottam fel, s arra gondoltam, hogy ezt a lányt az ég küldte.

Már nem vagyok olyan bizonyos benne.

Amikor leértem, éppen a második cigarettára készült rágyújtani, de amikor meglátott, vissza-tette a dobozba.

– Ha valami kellemetlenséget okoztam – rebegte –, engedje meg, hogy jóvátegyem azzal, hogy most sürgősen elmegyek.

– Hová?!

– A vasútállomásra.

– Az három kilométer, éjjel, a földeken át.

– Mindegy, megyek. A hölgy a felesége volt?!

– Természetesen.

– Ó, ez nem okvetlenül természetes. Ha engem most itt találna valaki, rólam is ugyanazt gondolná. Régen házasok?!

– Dél óta.

– Tél óta?!

– Nem tél. Dél. Ma dél.

Rémülten nézett rám majd elindult a magas tölgyfaajtó felé, amely az előcsarnokba vezetett.

Kilépett rajta, anélkül, hogy visszanézett volna.

Utánamentem, hogy a kutyáktól megvédelmezzem, de azután elhatároztam, hogy elkísérem az állomásig.

– Nagyon meg volnék hatva – felelte –, de nem foszthatom meg a nászéjszakájától. Ezért nem tudnám kárpótolni.

– Ez ne aggassza. Azt hiszem, egyikünk sem helyez súlyt a dátumok pontos betartására.

– Értem! – mondta olyan hangon, mintha nem értené. Már kiértünk a tanyáról, s az országúton ballagtunk. Az út fehéren ragyogott az erős holdfényben. Menyét szaladt át rajta.

– Át fogunk vágni a földeken – mondtam –, mert úgy sokkal rövidebb az út.

Rám nézett, és láttam, hogy a nagy, sárgafényű szemekben könnycsepp ragyog.

– Mi baja van?! – kérdeztem.

– Semmi... boldog vagyok, mert valaki a segítségemre van. Olyan szép ez. Maga nagyon jó hozzám.

Egy kukoricás mellett mentünk el. Küzdöttem az érzés ellen, hogy részvétet érezzek a lány iránt.

– Kellemetlen kérdést teszek fel: várja valaki Pesten?!

Élénken felelt.

– Hogyne! Eddig nem tudtam magamat elhatározni, de Róbert...

Nem vagyok már fiatal ember, és a holdfény mindig erős hatást tett rám. Valahogy kizökkentett valamiből ez a név: Róbert. Nem az, hogy rideg és ronda név, hanem ahogy a lány mondta:...és Róbert... Mintha megérezte volna, megszólalt: – Ez a rettenetes, látja: mindenki mást szeret, mint aki őt szereti. Mindenki másképp szeret, mint ahogy őt szeretik. Mindenki máskor szeret, mint amikor őt szeretik. Mert az emberek, ezt nem lehet eléggé hangsúlyozni, különbözőek. A szerelem... foglalkozott már maga a szerelem relativitáselméletével?!

– Még nem – feleltem –, de azt se hallottam, hogy vidéki színésznők foglalkoztak volna vele.

Az egész dolog nagyon gyanús nekem. Csak nem újságíró maga, aki a nászéjszakámról akar riportot írni?!

Felelet helyett lerogyott egy szénaboglyára, lerántotta bal cipőjét s ropogtatni kezdte a lábfejét.

– Túl sokat jártam már ma – mondta szenvedő arccal –, üljön le maga is egy kicsit.

Hátradőlt, és elterült a szénán. Arcán végigcsurgott az erős, sárgás fény; különösen erős csillogással állapodva meg a nedves szemhéjain.

– Róbert – suttogta – nagyon szeret engem. De hát ő egy korlátolt felvevőképességű koponya.

Rendkívül keveset ért meg az én elméleteimből. Azonkívül azt hiszi, hogy a szerelem: két ember közötti kapcsolat.

– Holott?! – kérdezem bosszúsan.

– Maga egész bizonyosan gondolt már arra, hogy az emberek szexuális és hormonális életükön felül és attól eltekintve: különbözőek. És tudja a matematikából, hogy különböző dolgokat nem lehet összeadni.

– Gyermekmese! Minden a világon különböző dolgok összeadásából keletkezik. Egyébként szeretném tudni, melyik szerepéből tudja ezt?!

– Nos, hallgasson ide – mondta vontatottan, de zavartalanul. – A szerelem különböző emberek közötti olyan törekvés, amely a különbségek kiegyenlítésére törekszik. Ezért mint törekvés, átmenetileg harmonikus lelkiállapotot eredményez, célját tekintve azonban reménytelen. Mert vegyünk egy száraz példát. Tegyük fel, hogy A és B szeretik egymást. Tegyük fel továbbá, hogy A-nak kevés gyomorsava van, B-nek ellenben túl sok. Hogy ízlésük, kívánalmaik egyenlővé váljanak, s hogy meg tudják érteni egymást, szükséges volna, hogy mind a kettőnek kevés gyomorsava, vagy pedig egyformán sok gyomorsava legyen. Tegyük fel mármost, hogy a szerelem mint erő, mindenható. Ez esetben A szervezetében ezen erő hatása alatt gyomorsavtermelő folyamat indul meg. Bizonyos idő múltán a szerelem csodát művelt.

A-nak gyomorsavtúltengése van már, mint volt B-nek a folyamat elején.

– Igen ám, csakhogy B is szerelmes, benne is működik az erő, amely a különbségek kiegyenlítésére törekszik, s amelyről feltételeztük, hogy mindenható. Azonos idő alatt ez az erő fogyasztani kezdte B fölösleges gyomorsavát, s mire A gyomorsava megszaporodott, addigra B gyomorsava csaknem eltűnt. Most tehát itt állnak egymással szemben, és a különbség ugyanakkora köztük, mint a legelején volt. Csak éppen helyet cseréltek. Ugyanez áll az időre is. A szerelem mindig úgy keletkezik, hogy A beleszeret B-be, vagy viszont, B beleszeret A-ba. A viszonzás látszata nem más, mint reakció, a hiúság reakciója. Minél hiúbb A, annál bizonyosabb, hogy viszonozni fogja B szerelmét. A hiúság a nők testi és lelki konstitúciójából könnyebben következik, gyakori eset tehát, hogy a férfi az, aki beleszeret a nőbe s a nő hiúsága reagál, ezt nevezik viszontszerelemnek. Ez természetesen addig tart csupán, amíg a hiúsági inger fennáll. Olyan férfiakat, akik hivatásuknál fogva hiúak, és exponáltan tetszelgő helyzetben láthatók, mint a színészek és politikusok, természetesen gyakran ostromolnak a nők, s ez esetben a férfi az, aki reagál. Mindez éppen nem bizonyít a kölcsönös szerelem elméleti lehetősége mellett. Minden ember egy másik emberre vágyik, arra, aki testi és lelki adottságainak legjobban megfelel. És félreértik ezt a vágyat azok, akik viszontszeretnek valakit. Ők a hiúságuk áldozatai. Ez a vágy – lehunyta a szemeit – tragikus, kielégíthetetlen és meddő.

Ezután sokáig hallgatott. Megkíséreltem szó szerint elmondani fejtegetéseit, amelyekre ezt feleltem:

– Remélem, nem tartja udvariatlanságnak, ha megállapítom: maga az ismeretségünk első félórájában annyit hazudott, hogy az egy hosszú házaséletre elég lenne.

– Mit mondjak magának, ha éjnek évadján rám tört, és azt kérdezi: hogy kerültem ide?!

– Rátörtem?!

– Minden férfinak ez a baja. Olyankor és olyasmit kérdez, amikor és amire hazudni kell. Ó, ha volna tapintatos férfi, az el tudná érni, hogy mindig igazat mondjanak neki.

– Mégis csak tudni szeretném...

– Másodéves bölcsésztanhallgató vagyok. Állandóan Pesten lakom. Régebben egy családnál, most már egyedül. A keresztnevem Emmi, ha szólni akar hozzám.

– De hogyan került...

– A repülőgépem lezuhant. A többieknek semmi bajuk sem történt, de én megismerkedtem magával.

– Szóval nem akarja megmondani az igazat!

– Nem! Nézze, itt ülünk a kukoricás szélén, millió csillag hunyorog fent, és millió tücsök csipog lent. A ruha rég felcsúszott a térdemen, és maga folyton előzményeket kutat. Már alig várom, hogy visszautasíthassam a közeledését.

– Mondok magának valamit, ami meg fogja lepni: valósággal butának érzem magamat maga mellett.

– Ez egyáltalán nem lep meg. Minden ember butának kell, hogy érezze magát, aki okvetlenül az igazat akarja tudni. Mert az igazat sose lehet tudni. Csak átélni lehet. Most arra kérem, hogy szedje le rólam a szénát, és induljunk. Csak úgy nagyjából szedje le – köszönöm. Nem tudja, mikor megy vonat Pest felé?!

Elővettem az órámat, s a hold fényénél megnéztem.

– Még háromnegyed órája van.

Elindultunk.

– Szeretném tudni – kezdtem. De félbeszakított.

– Tudom: hogyan kerültem a kastélyba. De az ön széles skálájú érdeklődését nem elégíthetem ki. Legyen olyan jó emberismerő, mint én, s akkor nem lesz szüksége információkra.

– Nem rendelkezem emberismerettel. Amikor magát megláttam a hallban, azt hittem, egy félénk, riadozó, kedves kislány, aki bajban van.

– Az nem én voltam.

– És most?!...

– Ez sem én vagyok.

– És mikor lesz szerencsém magához?!

– Soha! – felelte látnokian.

– Nézze – mondtam dühbe gurulva –, én se vagyok éppen vízfejű. Majd csak rá fogok jönni, hogy...

– Hogyan kerültem a kastélyba?! – gúnyolódott.

– Az már nem érdekel. Arra vagyok kíváncsi, hogyan fog visszakerülni oda.

– Sehogy. Tiszteletben tartom a mások mézesheteit. És most már ne kísérjen tovább: látom az állomást.

Valóban: keskeny, fehér csík ugrott elő az éjszakából: az állomásépület fala. Sötét lombok, egy zöld lámpa, békakuruttyolás. Távoli vonatfütty.

– Ez már az én vonatom?! – kérdezte ijedten.

– Nem, ez tehervonat. – Megálltunk, ismét az országútra térve. Szívére tette a kezét, és összeráncolt homlokkal nézett rám.

– Ugye, megígéri, hogy rám gondol, valahányszor eszébe jutok?!

– Ezt a viccet már hallottam valahol! – feleltem mérgesen. Rendkívülien idegesített, hogy nem értettem a dologból semmit. A lány megfogta a kezemet, felemelte, s az arcára fektette.

– Ugye, milyen forró az arcom, érzi?! Köszönöm, hogy elkísért, Isten vele.

Elkocogott a fehér országúton. Én, őszintén szólva, visszafelé folyton azon töprengtem, hogyan került a házamba ez a lány. De nem találtam elfogadható magyarázatot. És ember legyen, aki a helyemben talált volna.

Rosszul aludtam. Egy kis gyomorsavam van, nem szabadna szivaroznom, nem szabadna innom; és arra gondoltam, hogy két szobával arrébb egy idegen nő hánykolódik az ágyban, és reggel visszamegy Pestre a szüleihez, ami nagyon kellemetlen lenne. Vagy nem megy vissza, ami még kellemetlenebb.

3

„...szerettelek, és mégsem hittem, hogy viszontszeretsz, s hogy ez a végcél: hát szerettelek, de nem akartad, vagy akartalak, de nem szerettél.”

Minden évben egyszer elhatároztam, hogy világgá megyek. Ez az ösztön pontosan és csor-bíthatatlanul megmaradt bennem a gyermekkoromból. Világgá menni: ez a szabadságot jelentené, az élet újrakezdését. Ez nagyon kevés embernek adatott meg. Mindenki vágányokon fut, és ragaszkodik hozzájuk.

Felébredésem után, az első pillanatokban az Emmi nevű lány különös elméletére gondoltam, mi is volt az, hogy nincs boldogság vagy szerelem vagy mi nincs?!... Igen, már emlékszem.

Jobbra fordultam, s ott volt a tolóasztalkán a reggelim.

Fürdő és reggeli után Vince beszappanozta az arcomat, s míg a borotvát fente, rosszkedvűnek látszott.

– Baj van? – kérdeztem.

– A nagyságos asszony – felelte azon a kenetteljes szemrehányó hangon, amivel akaratom ellenére mindig lelkiismeretfurdalást okozott nekem –, a nagyságos asszony a reggeli vonattal elutazott.

– Úgy! – mondtam, hörgő hangot s megdöbbenést utánozva. – Elutazott! Méghozzá vonattal!

Itt áll az autóm, de ő vonattal... mit mondott, hova megy?!

– Haza, uram.

– Egyébként nem mondott semmit?!

– Megnevezte az ügyvédjét, uram. Fel is írta egy cédulára, amely az íróasztalon fekszik.

Hm. Ezzel a tettével feleségem túlságosan elárulta, mekkora súlyt helyez a házasélet olyan epizódjaira, amelyek végeredményben úgyis elkerülhetetlenek lettek volna. Ez persze férfi-logika.

Megkívántam a komornyiktól, hogy beretválás közben folyton beszéljen, mert az időt halálosan unalmasnak s végképp elveszettnek éreztem, mindig is. Azonban Vince makacsul hallgatott. Különben is feltűnően zavartnak látszott. Nyakamra tette a kést, és éreztem, hogy a keze remeg.

– Maga tegnap elutasított egy lányt, aki hajlékot kért.

Vince megfogta az orromat, s alatta kaparászott. Közben meglepett pillantást vetett felém.

– Bocsánat, uram, én ehhez hasonló dolgot se tettem.

– Jó, jó. A lány visszajött, és vele beszéltem a hallban, amikor a nagyságos asszony megjelent a lépcsőkön. Ez nagyon romantikus véletlen volt. Hanem siessen azzal a borotválással.

Megrökönyödve nézett rám, de folytatta a borotválást.

– Még nem vagyok olyan öreg – folytattam –, hogy ne tudjam értékelni az ilyen romantikus véletleneket. És már nem vagyok olyan fiatal, hogy megijedjek tőlük. Kő esett le a szívemről, amikor azt hallottam, hogy a feleségem elutazott.

Vince elsápadt, félretette a beretvát, és izgatott hangon mondta:

– Uram, olyan lelkiállapotban vagyok, hogy nem tudom folytatni a beretválást.

– Megőrült?! – kérdeztem. – Félig szőrösen akar hagyni?! Mi történt magával?! A családi ügyeimbe akar avatkozni?!

Vince erőt vett magán, bocsánatot kért, és befejezte a borotválást. Miután eltette a kést, és befecskendezte az arcomat, így szólt.

– Csak a saját családi ügyeimbe akarok avatkozni, uram. Kimondhatatlanul fájlalom a dolgot.

A lány az én lányom volt.

– Miféle lány?! – kiáltottam.

– Emmi. Tegnap este érkezett, egy esztendei távollét után. Én a szobájába kísértem, de úgy látszik, kijött onnan.

Lehajtottam egy pohár konyakot. Átgondoltam a dolgot. Ez volt az a bizonyos legegyszerűbb megoldás, amely mindig elkerüli az ember figyelmét.

– De hát miért utazott el a lánya tegnap éjjel, ha este érkezett?!

– Téved, uram – mondta megfontoltan –, ma reggel utazott csak el. Tegnap, miután az állomásra méltóztatott kísérni, megfordult és visszajött. Úgy látszik – mondta mély hangsúllyal –, csak az volt fontos neki, hogy valaki elkísérje valahová.

– Rendben van, de miért utazott el ma mégis?!

Vince már az ajtónál állt.

– Elengedné nekem, uram, a választ?!

– Nem! Miért utazott el?!

– Mert itt akart maradni.

– Nem értem.

– Mindenáron itt akart maradni, uram.

Pompás ember, gondoltam, a lánya egy esztendő után hazajött, és ő rögtön elküldi, nehogy nekem alkalmatlankodjék.

– Azt hiszem – mondtam ridegen –, egész fölöslegesen megsebezte a lánya büszkeségét. Pedig nyilván több büszkeség van benne, mint magában.

Arra gondoltam később, hogy talán a lányát féltette tőlem. Nagyon jólesett volna nekem, ha erre hivatkozott volna. De ezt a gondolatot el kellett vetnem. Ebéd alatt megpróbáltam ki-szedni belőle a lány pesti címét, de azt hazudta, hogy nem ismeri. Szerettem volna megírni neki, hogy a házam mindenkor nyitva áll előtte, és hogy mélységesen elítélem Vince felfogását. Alkalmasint éles jelenetek játszódtak le közöttük. Emmi talán modern és öntudatos lány, apjában pedig gyönyörűen fejlett osztályalázat díszeleg. Fene egye meg, az a tegnapi nap furcsa nap volt.

Magam vezettem az autót, és délután ötkor már az ügyvédnél voltam, akit feleségem „meg-nevezett”. Ott találtam az apósomat, aki eleinte hallatlanul idegesített méltóságteljes és gyil-kosan visszautasító magatartásával, később azonban azon nézetének adott kifejezést, miszerint az egész história mögött valami gyerekes bagatell rejlik, és okosabban tenném, ha eljönnék vacsorára, és kibékülnék Piroskával. Ezt természetesen megígértem.

De természetesen képtelen voltam elmenni. Minél inkább közeledett az este, annál kellemetlenebbül éreztem magam. Az összeveszésnek még csak voltak kellemes oldalai, azonban a kibékülés nem hozhatott semmi jót, legfeljebb azt, hogy nem sikerül.

Hiába, az érdekházasságot nem nekem találták ki. Én komoly és lelkiismeretes ember vagyok.

Ha lelkiismeretes nem is, de komoly. Tulajdonképpen komolynak se születtem, de a háború sok könnyedséget lemorzsolt rólam. Egész bizonyos, hogy az ilyen házasság nem nekem való: talán éppen mert léha és lelkiismeretlen ember vagyok.

Szóval megállapítottam a rendőrségen, hogy Emmi a Bertalan utcában lakik, és felhívtam telefonon a penziót.

Az első lépést tehát én tettem felé, ezt nem is szándékozom letagadni. Azonban először foglalt volt a vonal, később rosszul kapcsolt a készülék, végül megtudtam, hogy a kisasszony nincs otthon: moziba ment.

Egyéb dolgom nem volt, szombat este lévén, elsétáltam a Bertalan utcába. Innen még gyalog is kényelmesen elérek Harralyékhoz, a vacsorára. Bár igazán nem szívesen mennék.

Mintegy tíz percig sétálgattam. De nem: legyünk őszinték. Huszonöt perc volt. Akkor már el akartam hagyni ezt az unalmas környéket. Az utca lejt, és a séta olyan itt, mint a hegymászás.

Azonban megpillantottam Emmit. A Horthy Miklós útról jött, fején ferde sapka ült, a bal karját lóbálta, mint az iskolásgyerekek.

Tulajdonképpen azért akartam találkozni vele, mert nem szeretem, ha van valahol egy nő, akinek tartozom valamivel, vagy nyugtalanít, vagy kívánom a jelenlétét. Az utóbbi esetben legokosabb, ha jelen van, akkor nincs mit kívánni. Szerettem volna Emmit elvinni egy budai vendéglőbe, és addig itatni, amíg – bármiről – igazat mond.

Amikor megszólítottam, meglepetten nézett rám. Úgy látszott, nem ismer meg.

– Miért szólít meg az utcán? – kérdezte nyugodtan. – Talán rosszul van, telefonozzak a mentőkért?! Vagy a házszámot keresi?!

Kissé megrökönyödtem.

– Málnássy Gábor vagyok – mondtam dühösen –, talán csak megismer.

– Ó, hogyne! – a homlokára csapott, ami szintén nem éppen nőies mozdulat. – Hogyne, maga!

Milyen érdekes.

– Hogy kerül ide? – kérdeztem, hogy éppen kérdezzek valamit, mert komolyan bosszankod-tam.

– Erről a kérdésről végképp magára ismerek. De ne tegyen úgy, mintha nem tudná, hogy itt lakom.

– Egyáltalán nem tudtam, hogy itt lakik. Magával kapcsolatban semmit se tudok.

A kapunál szembefordult velem. Szemeit összehúzta, hunyorgott:

– Az ember gyanútlanul jön az egyetemről, és ilyen régi ismerőst talál a kapuban.

– Az egyetemről jött? – kérdezem. – Talán mozit akart mondani?! Gondolkozzék csak.

Rám nézett derűsen:

– Szóval a penzióban érdeklődött felőlem. Tehát mégis tudta, hogy hol lakom. Nos, ha ennyire a szívén viseli a dolgot, a következőket kell megmondanom: szeretem a szép, fiatal, izmos fiúkat, vendégeket nem fogadok, a penzióban jó hírem volt mind ez ideig, egy aranyfogam van, de hátul, és fehér arany, senki se tud róla, csak én és a fogorvosom, tizenkilenc éves múltam tavasszal, és kétféle coctailt tudok keverni. De nem magának. Isten vele.

Eltűnt a kapu alatt, és be kell vallanom, ha mindez egy huszonöt éves fiatalemberrel történik, a dolog inkább kedves, mint kellemetlen. De én, aki minden túlzás nélkül számottevő ember vagyok, ehhez hasonló vereséget nehezen hevernék ki, ma már. Mindjárt felhívtam telefonon a penziót, hogy néhány rövid mondattal figyelmeztessem a fiatal hölgyet arra, hogy neveletlen volt. Ebben azonban egy újabb neveletlensége akadályozott meg. Még ki sem nyitottam a számat, már a nevemen szólított: hangsúlyozva ezzel, hogy tudta, fel fogom hívni.

Szótlanul akasztottam vissza a kagylót. Talán léha és értéktelen ember voltam, aki elpazarolta férfikorát s a benne rejlő értéket. Talán ez a lány: figyelmeztetés volt. Talán még nem késő.