Keithennek. A legnagyobb rajongójától.

EGY

Kitartó munkával meg tudtam volna győzni magam róla, hogy a stadion fölött villódzó tűzijáték nekem szól. A telefonom órája még 23:47-et mutatott riói idő szerint. Otthon, Androsban azonban már január 13-a volt. Nem mintha számítana. Aznap van a nyavalyás születésnapom, és én másra sem vágytam, mint hogy egy sármos, mellényes árulót veszni lássak.

– Elég jó a koreográfia, nem gondolod? – Devroe hangja idegesítő nemtörődömséggel duruzsolt a fülesembe. Habár oldalt álltam, nem tudtam megállni, hogy a színpad felé ne pillantsak, ahol Saint Santi, Brazília legnagyobb popcsillaga épp átszaltózott egyik háttértáncosa felett az „Eruption” instrumentális részénél. A közönség önkívületben tombolt. Több mint negyvenezer rajongó egyszerre visított fel, és a padló beleremegett.

Nem válaszoltam, de Devroe anélkül is folytatta:

– Az „Eruption” elég ütős szám, de nagyobbat szólna, ha hagyná kiteljesedni.

– Harminc másodperc, és indulok feléd. Ne hagyd, hogy eltereljék a figyelmed.

– Arra csak te vagy képes…

Elnémítottam a fülhallgatót, amíg biztos nem voltam benne, hogy Devroe elhallgatott. Hat hónap telt el, és még mindig flörtölt velem. Mintha nem lenne egy világrengető kívánsága, amelyet bármikor ellenem fordíthat. Abban bíztam, hogy egy-két hónap alatt ráun, de minél ridegebb voltam vele, ő annál eltökéltebbé vált. Bármilyen lányt az őrületbe kergetett volna ezzel.

Az én szívemet pedig egyenesen darabokra törte.

Meg kellett szabadulnom ettől a sráctól, még mielőtt így vagy úgy, de teljesen tönkretesz.

Az „Eruption” végén konfetti és szalagok záporoztak a közönségre. A színpad elsötétült, és Saint Santit másodperceken belül felváltotta a dublőre, míg az igazi a kulisszák mögé vonult, ahol öltöztetők, sminkesek és asszisztensek hada fogta körül.

Egy színpadtechnikusi dzsekiben és Santi kedvenc energiaitalával a markomban csatlakoztam a sokasághoz. Mielőtt feleszméltem volna, már mélyen a színpad mögött voltunk. Az öltözőben Santi visszanyomta kezembe az energiaitalt, majd a személyzet két másik tagja nekilátott, hogy lehámozza róla flitteres kezeslábasát. Egy tökéletesen ívelt szemöldökű férfi, aki temérdek sminkecsetjét töltényszíj módjára hordta övén, megragadta Santi állát, és friss alapozót kent rá. Hajlakkfelhő ködlött az öltözőben, és én úgy éreztem, eljött az idő.

Kezem csatlakozott a Santin babráló és őt csinosító kezek sokaságához; becsúsztattam ujjaimat nadrágja szegélye alá, és kihúztam egy tenyérnyi, bőrbe kötött jegyzetfüzetet. A könyvecskét a dzsekim ujjába rejtettem, és egy másolatot tettem az eredeti helyére. Santi elhessegette maga körül a hajlakkfelhőt, és két asszisztense egy bokáig érő kabátot terített a vállára. Éppúgy tapogatta meg csípőjét, ahogy minden átöltözés után, mint azt korábban megfigyeltem nála. Miután megbizonyosodott róla, hogy jegyzetfüzete a helyén van, kinyújtotta kezét, hogy segítői ujjatlan necckesztyűt húzzanak rá, majd az egész társaság kitódult a folyosóra, hogy a következő műsorszámra siessen.

– Utálom, hogy lemaradunk a „Salacious Seduction”-ről.[1] Az a szám annyira nekünk való.

Lassan végigjártattam tekintetemet a backstage immár kihalt folyosóján, majd megpihentettem Santi öltözőjének küszöbén.

Néhány hónapja úgy döntöttem, hogy Devroe könyörtelen esztétikai vonzerejét újabb oknak tekintem arra, hogy haragudjak rá. Ma este James Bond leglezserebb kisöccsének öltözött, csupa fekete volt rajta: szűk farmert, karcsúsított zakót, alatta pedig V nyakú Santi-pólót viselt. Tisztában is volt vele: az a magazinokba illő testtartás, ahogy állt az ajtóban fél lábát felhúzva, zsebre dugott kézzel, mindent elárult. Kizárt, hogy valaki úgy nézzen ki ennyire szexin, hogy közben ne legyen tisztában vele.

– Az „Irredeemable”[2] sokkal sokkal jobban illik hozzánk. – Azzal benyomultam mellette a raktárhelyiségbe, amely tele volt Saint Santi színpadkellékeivel és marketingtárgyaival: műanyag dobozokkal, melyekből pólók és poszterek kandikáltak ki, a padlón feketén tekergő drótokkal, és a sarokban valamivel, ami a második szám miniatűr vulkánjára emlékeztetett.

– A bal csípőjénél hordja. – Odadobtam a jegyzetfüzetet Devroe-nak. Ő becsukta az ajtót, majd lapozgatni kezdte a könyvecskét, és azonnal fényképezte is. Saint Santi drágalátos daloskönyve. A dalszövegeket, amint eszébe jutottak, igazi művész módjára azon nyomban lefirkantotta, és a jegyzetfüzetet mindig magánál tartotta. Ezt akár mesterkélt allűrnek is tekinthettük volna, ha legalább az utóbbi hat firkálmánya nem lett volna platinalemez az elmúlt évben. A szervezetből valaki meg akarta szerezni a legújabb dalokat.

Próbáltam rá sem hederíteni a parfümmodell-kinézetű Devroe-ra, és átöltöztem az új kapucnis pulcsiba, melyet egy hátizsákban hozott nekem, majd kontyba fogtam a hajam. Ha Santi vagy bárki más észrevenné, hogy eltűnt a becses jegyzetfüzet, nem ártana egy kicsit kevésbé feltűnőnek lennem, amíg kijutok innen. A pulcsik mellett észrevettem egy doboz piros-fekete Santi-zoknit – fantasztikusan mutatnának sakktáblamintás cipőmmel, de a dobozban csak XXS méretű zoknik voltak. Sóhajtottam.

– Fenséges, akár a bíbor napkelte, és titokzatos, mint a holdtalan éjfél – suttogta Devroe.

Lehúztam újonnan szerzett, narancssárga Santi-kapucnimat. Elpirultam.

– Mi van?

Devroe a jegyzetfüzet felé biccentett, és lapozott.

– A dalszövegek. Egészen gyönyörűek. Nem csoda, hogy annyi díjat besöpör. – Devroe felnézett, selymes szempillája alatt a szeme ellenállhatatlanul csábítóan csillogott. – Megérintenek…

Látványosan forgattam a szemem.

– Semmi sem hangulatosabb a lopott szavaknál. Na, gyerünk.

Szándékosan az ajtó elé állt. Sejteni lehetett, hogy egy darabig nem fog átengedni.

– Éjfél van. – Átható pillantással nézett a szemembe, mintha azt hinné, ezzel megtörhet.

– Állj arrébb.

– Január tizenharmadika – a fülem mögé igazított egy tincset, és megérintett. Felsóhajtottam.

– Gyerünk.

– Boldog…

Megragadtam a karját, kicsavartam, és magam mögé pörgettem, közben kinyitottam az ajtót, és elszáguldottam onnan, mielőtt a szívem árulásra vetemedett volna.

Csak olyasvalaki kívánhat nekem boldog születésnapot, akit szeretek. Semmi szükségem nem volt arra a szédítő lebegésre, melyet az okozna, ha az ő szájából hallanám. Így nem, hogy bármelyik pillanatban beválthatta volna a kívánságát. És pláne nem így, hogy még hátra volt hat hónapnyi incselkedés, flörtölés és csábos pózolás vele.

Az egyetlen ember, aki boldog születésnapot kívánhatott nekem, én magam voltam, mert ezt a napot legfeljebb én tehettem boldoggá.

Senki sem hederített rám, amikor a színpad oldalához lopakodtam. A menekülőautónak már a stadion hátsó részén kellett várnia – egy gyors séta a lakókocsik és turnébuszok között, át egy ellenőrző ponton, aztán ki az utcára. Az én részemmel megvoltunk, Devroe-n múlott, hogy visszacsempéssze az eredeti daloskönyvet a koncertfinálé után. Az lett volna a legjobb, ha Santi észre sem veszi, hogy egy pillanatra is eltűnt.

De ettől még más dolgok hiánya feltűnhetett volna neki.

– Hé! – harsogtam túl a tömeg zúgását a színpadmester felé kiabálva. Megfigyeléseink szerint ez a nő volt az egyik kétnyelvű, spanyolul is beszélő stábtag. Ilyenre volt szükségünk, mivel a portugálom enyhén szólva sem volt folyékony. – Tudod, hol van Santi tűzijátékos mikrofonja?

– Hát… – hunyorított a színpadra. Aztán felsikoltott. – Eltűnt! Hol van a mikrofon? A fenébe, hol van a tűzijáték-mikrofonom?!

A színpad oldalán eluralkodott a káosz. Mintha az apokalipszis jött volna el. Kevesebb mint két szám volt hátra Saint Santi koncertfináléjáig, ám TikTok-szerte híres mikrofonja, melybe az utolsó hangot kellett volna énekelnie, miközben tűzijáték tör elő a tenyeréből, hiányzott magas sarkú csizmájának rejtekéből.

Pontosan azóta hiányzott, hogy az öltözőben elcsentem tőle, és Devroe hátizsákjának titkos zsebébe tettem. Gondoltam, nem árt utalni erre, ha esetleg nem vették volna még észre.

– Nemrég még egy fekete zakós fickó csorgatta rá a nyálát – jegyeztem meg a kialakult zűrzavarnak. A színpadmester bólintott. Intett két kidobónak, akik szinte sóvárogtak valami akcióra, és a jelre a kulisszák felé lódultak.

Mosolyogva indultam utamra. Micsoda szégyen, hogy Devroe-nak arra kell pazarolnia a kívánságát, hogy kimenekítsék egy brazil börtönből. Tényleg a saját magadnak adott ajándékok a legjobbak.

Hiába erősködtem, hogy induljunk, a meneküléshez bérelt fekete Tesla sofőrje az ujját sem mozdította – sejthető volt. A tervek szerint Devroe-nak 12:45-ig kellett megérkeznie, így, ha csak nem maga Gróf utasítja, hogy induljon, a sofőr addig itt fog rostokolni. Legalábbis én így gondoltam. Meg is lepett, amikor az autó műszerfalán felvillant egy portugál nyelvű üzenet, és 12:38-kor elindultunk.

– Hol vagyunk… – Aztán elharaptam a mondatot. Nem a hotelhez vezető úton voltunk, de azt is megértettem, hogy kérdezősködéssel itt nem megyek semmire.

Végigtapogattam ujjaimmal meteor karkötőm szemeit, felkészülve minden eshetőségre. De mielőtt még tényleg aggódni kezdhettem volna, áthúzódtunk a stadion túloldalára. Lezárt területhez értünk, ahol legnagyobb meglepetésemre néhány portugál szó után átengedtek, és egy másik személyzeti bejárathoz gurultunk. Az ajtók feltárultak. A színpadmester jelent meg szélesen kacagva az ajtókeretben, a szárnyakat segédei tartották.

Aztán Devroe és maga Santi lépett ki, szélesen vigyorogva, mintha régi barátok lettek volna.

Mi a fene folyik itt?

Dühösen néztem, ahogy Santi megpaskolja Devroe vállát. Devroe, aki csinos zakója helyett immár olyan narancssárga kapucnis pulcsit viselt, amilyet én is, megvonta a vállát, majd a kocsim felé mutatott, arra késztetve Santit, hogy odaintegessen. Lebuktam, noha az ablakok sötétítettek voltak.

Akaratom ellenére képtelen voltam levenni a szemem a hátsó ülésre mellém kászálódó Devroe-ról.

Ekkorra már bilincsben kellett volna lennie. Hogyan intézett magának személyes kíséretet? Nem kérdeztem rá, inkább csak bámultam összeszorított foggal.

Devroe csak vigyorgott.

– Annyira hálás volt, amikor visszaadtam neki a mikrofont. A színpad szélén várt. A legutolsó pillanatban értem oda hozzá. Hála istennek, elkaptam azt a fekete zakós tolvajt. Elmenekült, de legalább a mikrofont visszaszereztem tőle.

Hogyan…

Kivettem a fülemből a fülhallgatót. Nem volt lenémítva.

Ezt a menetet megnyerte.

– Biztos vagyok benne, hogy legközelebb túljársz az eszemen. – Valamit előkotort a zsebéből. – Vigaszdíj.

– Nem akarok…

Egy pár tűzijátékos zokni volt, éppolyan, mint amilyenek a raktárszobában voltak, de történetesen az én méretemben, a bokarészen Santi autogramjával.

Valószínűleg az egyetlen szülinapi ajándékom…

Megfogtam a zoknikat, és kiakolbólítottam őket az ablakon, már a mozdulat közben gyászolva ezt az egyedülállóan menő lábbelit.

Devroe nagyot sóhajtott.

– Sejtettem, hogy ilyesmi lesz a vége. – Mikor ránéztem, a zoknik ikertestvéreit pillantottam meg a kezében. – Vigyázok rájuk, amíg meggondolod magad.

KETTŐ

Alább a következő munka részletei.

Egy hét szabadság. ☺

Gróf üzenete alatt mellékletek sorakoztak. Valami Montreálról és Monet-król. Átpörgettem a fájlokat, aztán félreraktam őket a telefonommal együtt későbbre. Devroe nem osztozott a véleményemen.

Tartotta nekem az ajtót, amint beléptünk a szállodába, egy érzelgősre dizájnolt boutique hotelbe Rio egyik puccos szegletében. Olyan helyen, ahol az utcákon zsinórlámpák lógnak, és a fogadótérben flancos felújított bútorok állnak.

– Beszéljük át a következő melót – ajánlotta Devroe.

– Holnap.

– Holnap nem érek rá.

– Mi dolgod van? – kérdeztem gúnyosan.

– Ki kell eszelnem valami új módszert, hogy lenyűgözzelek.

Hogy fordulhatott elő, hogy az idő haladtával egyre nehezebb volt fenntartani hűvösségemet, és nem ellenkezőleg?

Rá sem hederítve a lift felé mentem, de egy aprócska nő piros cipőben és hozzáillő ceruzaszoknyában köztem és a liftajtó között termett, és portugálul kezdett magyarázni valamit.

– A központi lift nem üzemel – fordította Devroe.

Felsóhajtottam, és a lépcső felé fordultam. Ekkor a nő újra az utamba állt, és legalább olyan hévvel magyarázott, mint az imént.

– Most kezdték súrolni a lépcsőt. Azt mondja, használhatjuk a tetőliftet, és lejöhetünk körbe a tűzlépcsőn. – A nőre kacsintott, miközben átvette tőle a kulcskártyát. A nő elpirult. Én csak forgattam a szemem.

– Nekem mindegy. – Hagytam, hogy Devroe a privát lift felé vezessen, nem mintha lett volna más választásom. Az aprócska nő pajkos tekintettel integetett utánunk. – Ismered? – kérdeztem.

– A legkevésbé sem.

Amint felértünk, az ajtó egy csilingeléssel kinyílt. Kiléptem, és azonnal megtorpantam.

Egy félhományos teremben gyertyafényes asztal várt. Olyan meghitt volt, amilyen csak lehetett, fehér terítővel, szerény, egyemeletes tortával a közepén.

Az a nő. Tudta, mit tervez Devroe. Valószínűleg azt mondta neki, hogy ő a pasim.

– Akkora hazug vagy – mondtam.

– Mintha nem tudtad volna.

Sarkon fordultam, hogy visszaszálljak a liftbe, de megragadta a csuklómat.

– Ne töltsd egyedül a születésnapodat. Egyébként is meg kell beszélnünk a következő munkánkat; közben akár tortát is ehetnénk.

Ajkam rándulása már azelőtt megüzente, hogy szó sem lehet róla, mielőtt egy hang is elhagyta volna el számat, de Devroe megelőzte a szavakat:

– Ananászos fordított torta.

Ledermedtem. Habár nem vetettem még alapos pillantást a süteményre, a sűrített tej és az ananász illata immár eltéveszthetetlenül orromhoz ért. Anya és nénje ilyen tortát sütött nekem azóta, hogy az eszemet tudom. A gondolattól összefutott számban a nyál, és a szívem beleborzongott a belenyilalló vágyakozásba. Nem hittem volna, hogy idén is kapok ilyet.

Nem Devroe miatt – a jó ég a megmondója, honnan tudta, milyen ízűt válasszon –, kizárólag a torta miatt indultam el vonakodva a kis asztal felé. Devroe izgatottan, csillogó szemmel ült le velem szemben.

– Ez nem randi. – Azzal elfújtam a köztünk lévő két gyertyát. Odébb lökte kezemet a tortakéstől, ragaszkodva hozzá, hogy maga szeletelje föl a süteményt, így kénytelen voltam végignézni, hogy szívfájdítóan felhajtogatja az ingujjait.

– Nem működik – mondtam.

– Még egy apró remegés sem a gyomortájékon?

– Még nem ástam bele magam mélyen a Gróf által küldött fájlokba, de ha ez egy magángyűjtemény, akkor valami hagyományos betörésre gondolnék…

– Van egy hetünk. Nem kell máris a következő meló miatt aggódni.

– Az előbb azt mondtad… – nyögtem, és megdörzsöltem a halántékomat, amint egy tökéletes szeletet helyezett elém. – Remélem, mérgezett, és végre megszabadulok tőled.

Lenyalt az ujjáról egy csepp sűrített tejet, amitől remegés futott át rajtam.

– Akkor ugyanaz a vég vár mindkettőnkre.

Beleharaptam az ajkamba, és az ujjaim közé fogtam az ezüstvillát, ő pedig szelt magának egy ugyanolyan szelet tortát.

– Szerinted vicces, hogy játszol az érzéseimmel? – kérdeztem halkan. – Nem elég neked a kívánságod?

Devroe megdermedt, és a szemembe nézett. Aztán rá nem jellemző módon elfordult tőlem.

– Már felhasználtam volna, ha… tudod.

– Az egésznek semmi értelme. Semmi mást nem nyerhetsz el tőlem.

– Hacsak a bocsánatodat nem. – Olyan mozdulatot tett, mintha meg akarná fogni a kezem, aztán meggondolta magát, és a felhajtott ingujjával kezdett babrálni. – Elég rosszul érzem magam… az egész miatt.

A harag gyönggyé kezdett gömbölyödni a mellkasomban.

– Szóval az egész csak rólad szól. Mosolyra akarsz fakasztani, de csak azért, hogy ne érezd magad olyan szarul.

– Nem, nem így értem. Azt akartam mondani…, hogy szörnyen érzem magam, mert törődöm veled. Nem hagyhatnád, hogy rendbe hozzam a dolgokat?

– Add nekem a kívánságodat.

Pislogott.

– Rendbe akarod hozni a dolgokat. Megbocsátok neked itt és most, ha nekem adod a kívánságodat.

Felhúztam a szemöldökömet.

Meg sem moccant. Pontosan erre számítottam.

– Azt nem tehetem – mondta fojtott hangon.

– Akkor talán nem is érzed magad annyira rosszul. – Felálltam, és otthagytam a csodálatos fordított ananászos tortámat érintetlenül. – E-mailben várom a következő melóval kapcsolatos elképzeléseidet.

Ezúttal nem próbált megállítani, én pedig anélkül távoztam, hogy hátrapillantottam volna.

A LAKOSZTÁLYOM AJTAJÁNAK támaszkodtam – végre egyedül – és nagyot sóhajtottam. Devroe rosszul érezte magát. Mennyit számított ez nekem?

Miért gondolkodtam ezen egyáltalán? Sokkal könnyebb dolgom lenne, ha letartóztatták volna.

Valami megmozdult az ablak mellett. A város függönyökön átderengő fényei gyengén világították meg hátulról a karosszéket és azt, aki mögötte állt.

Lassan mozdultam meg, igyekeztem nem elárulni, hogy észrevettem, és lecsatoltam a karkötőmet. Akárki is legyen, ha a szobámban bujkál, tudnia kellene, hogy mi vár rá.

Ismét levegőt vettem, aztán előrevetettem magam. Noha csak homályosan, nyakának hozzávetőleges helye épp kivehető volt. Ahogy előrelendítettem a karkötőt, az idegen felkapta karját, és hárította a támadást. Mintha pontosan tudta volna, hogy mire készülök.

Talán mert tényleg tudta.

Felkapcsolódott a lámpa, és fény árasztotta el a szobát. Hat hónap óta első alkalommal álltam szemben az anyámmal.

– Boldog születésnapot, kislányom!

Megrántottam a karkötőmet, és megpróbáltam kibillenteni egyensúlyából. Túl jól ismert. Egyetlen mozdulattal megszabadult a csuklójára tekeredett láncoktól. Anya széttárta karjait, mintha arra számított volna, hogy megölelem. Változott a frizurája. Hat hónapja még a hátközépig érő, hullámos haj korszakát élte. Most laza loknijai voltak. A frizurája így sem tűnt szerénynek, dús volt, és figyelemfelkeltő. Sokkal elbűvölőbben festett, mint én valaha is tudnék egy magas derekú fekete farmerben és mellkashoz simuló felsőben. Ehhez jött még telt ajka, okos szeme és finom orra. Eltéveszthetetlenül anya.

Szokásos kakaóvajillata körülölelt. Szinte nehezemre esett megakadályozni, hogy ne az illat előidézte nyugalom válaszoljon helyettem.

– Nem beszélek veled.

Nekiláttam, hogy csuklómra tekerjem a karkötőmet. Hogy került ide? Honnan tudta egyáltalán, hogy hol vagyok?

Az ajtóra meredtem. Hová megyek, ha most faképnél hagyom…?

– Ha most elmégy, újra beleütközöl a Kenzie fiúba. Épp most megy át az előcsarnokon. – Anya felém fordította elforgatott telefonján a biztonsági kamera képét. Devroe valóban lent járkált, és elég letörtnek tűnt. Az apró nőszemély igyekezett megvigasztalni. Nem mintha érdekelt volna.

– Katasztrofális lehetett a randi, kislányom.

Az arcom hirtelen lángra lobbant.

– Az nem randi… Mégis mióta figyelsz engem?

Anya elengedte a füle mellett a kérdést, és az ágy irányába intett.

A paplanon egy fekete-szürke csíkos doboz hevert, tetején ezüst masni. Lekaptam róla a tetőt, már csak azért is, hogy elmondjam, mennyire nem tetszik, akármi is legyen ajándéka. Amióta kinőttem a játék babás és kisautós korszakomból, azóta kivétel nélkül borzalmas születésnapi ajándékokat választott. Megrökönyödve vettem hát észre a doboz belsejében a bíborszín magas szárút, melynek oldalára arany hullócsillagokat varrtak. Apró gyémántocskák keretezték őket, még a sötétben is jól látszott, hogy valódiak. Ezek a csukák… észvesztőek voltak.

Félrelöktem a dobozt.

– Ocsmány.

Anya csücsörített, mintha azt mondaná, na persze.

– Mennyire rágtak bele az új félmilliárdos vagyonkádba?

Anya összerezzent, láthatóan nem tetszett neki a beszélgetés iránya. Szerencséjére egyáltalán nem volt kötelező beszélnünk.

– Tűnj el – mondtam.

– Csak meg szeretném magyarázni – mondta duzzogva, mintha kettőnk közül én lettem volna a kegyetlenebb. – Azt hiszem, ennyit megérdemlek.

– Megérdemled? Én megérdemeltem, hogy magamra maradjak az óceán közepén? Hogy kis híján lelőjenek Franciaországban? Vagy hogy majdnem húsz emeletet zuhanjak Egyiptomban?

– Soha nem hoztalak olyan helyzetbe, amelyről ne tudtam volna, hogy képes vagy kimászni belőle – mondta anya. – Nézz csak magadra, minden rendben veled. Nem értem, miért ne beszélhetnénk most, hogy véget ért az egész.

– Nem ért véget – mondtam. – Devroe-nak még megvan a kívánsága. Egy másodperc alatt törölhet minket az élők sorából, és ha megteszi, az a te hibád lesz.

Ez elhallgattatta. A karosszékbe ereszkedett, és a műkörmeivel kezdett babrálni.

– Miért csináltad? – kérdeztem. – Tényleg elárultad az anyját, és egyszerűen hagytad meghalni az apját?

Anya hosszan rám bámult, mintha azt fürkészné, mennyit változtam legutóbbi találkozásunk óta.

– Nem tudtam, hogy Diane fia. Sejtelmem sem volt, hogy mi fog történni a Gambit végén.

– Nem válaszoltál a kérdésemre.

Anya megállt.

– Nagyon nagy a csend otthon nélküled és Jaya nélkül. És én mindig gyűlöltem a csendet.

Egy pillanatra felfüggesztettem a haragomat. Pontosan tudtam, milyen fülsértő tud lenni a csend, sok évet töltöttem odahaza egyedül. A magányos csendnek egészen különös súlya van. Vajon anya megtapasztalta valaha? Előttem ott volt neki nénje, de miután anya hagyta, hogy elrabolják, elment.

– Továbbra is azt szeretném, ha elmennél. – Az ajtó felé léptem, de az ajtógomb ernyedten fordult kezemben, tartócsavarjai kilazítva fityegtek. Anya alighanem kiszedte belőle a rugót. Sosem adta meg az esélyt, hogy én mehessek el előbb. Gondoskodott róla, hogy mindig megkapja, amit akar.

– Hah!

Az ablak felé viharzottam.

– Ó, Rossie, ne már. – Anya vállon ragadott, amint felrántottam a harmadik emeleti ablakot. – Tényleg nagyon sajnálom.

Korábban sosem kért még bocsánatot. Fél évvel ezelőtt a lélegzetem is elállt volna tőle. Meggyőződésem volt, hogy én vagyok az egyetlen ember a földkerekségen, aki sosem részesülhet Rhiannon Quest bocsánatkérésében. Volt az egészben valami nyugtalanító. Mi ért neki ennyit?

Megtaszítottam a torka alatt. Erősen. Nekivágódott a dohányzóasztalnak.

– Hagyj. Már. Békén.

Nem törődve azzal, hogy odalent a járdán emberek járkálnak, leereszkedtem az ereszcsatornán a földre, zsebre vágtam a kezem, és elindultam az éjszakába.

HÁROM

Rio de Janeiróban a január még éjszaka is forró volt – vagy talán csak a dühöm miatt éreztem így.

Fogalmam sincs, mennyi ideig sétálhattam. Céltalanul, viharsebes léptekkel, egyik szűk utcából a másikba. Magam mögött hagytam a hotelünk elegáns környékét, és bemerészkedtem a belváros élénk színekkel festett bevásárlónegyedébe, ahol transzparensek kötötték össze a háztetőket, az árusok friss gyümölcsöt kínáltak, és turisták igyekeztek egzotikus fotókat készíteni. Nappalra jellemző pezsgés áradt szinte mindenütt. Már jócskán elmúlt éjfél, mikor a város nyugodni tért. A teherautókat megrakodták, az árusok kocsijait félreállították, és csak a holdfény világította meg az utcákat. Nem voltam teljesen egyedül; akadtak néhányan. akik hozzám hasonlóan éjfél után barangoltak, de legfőbb társaságom a gondolataim voltak.

És a telefonom.

Kiung-szun

Szia…

értesültél róla, hogy

MA VAN A SZÜLINAPOD??!!

Élesen bekanyarodtam egy macskaköves utcába. Egy kétüléses kocsi gurult lassan mellettem, furcsamód épp Saint Santi szűrődött ki tompán belőle, kerekei kopogtak a makadámon.

Kiung-szun küldött egy gifet, melyen egy K-pop sztár állt konfettiesőben. Volt mellette egy koreai idézet is, de az olvasás még nem igazán ment. Megígértem Kiung-szunnak, hogy a Gambit után megtanulok koreaiul, és haladtam is vele, de a beszéd és az olvasás teljesen más felkészültséget igényelt.

Mosolyogva elsétáltam egy középkorú nő mellett, aki puha gyapjúsálában ellenkező irányba tartott, és citromos-borsos illat lengte körül. „Van tudomásom róla, lol”, írtam a közös chatcsoportba.

Mylo

Mostantól csaknem minden országban felnőttként vonhatnak felelősségre! ☺

Befordultam egy másik sarkon, és a tompa ritmus velem együtt kanyarodott. Különös. Úgy tettem, mintha nyújtózkodnék, és hátranéztem a vállam fölött. Egy alak hirtelen az ajtó felé fordult. Akár normálisnak is gondolhattam volna a dolgot, ha nem tudnám, pontosan milyen az, amikor követ valaki.

– Melyik szó nem érthető abból, hogy „hagyj békén”? – Elég hangosan beszéltem ahhoz, hogy meghallja. Nem volt nehéz dolga, alig egy háznyira volt csak tőlem. Anya azonban nem bújt elő rejtekhelyéről. Körülnéztem, és kicsit gyorsabban elindultam az ellenkező irányba. Nem törődtem vele. Alig pár nap volt hátra Gróf következő munkájáig, biztos voltam benne, hogy nem hagyja, hogy ilyen könnyen a nyomunkba szegődjön valaki.

Hat hónapjába telt anyának, mire nagy nehezen rám akadt. Nagyon remélem, hogy legközelebb még lassabban sikerül neki.

A lépések eltűntek mögöttem. Sanszos volt, hogy feladta. Valószínűleg visszament a hotelbe, hogy ott várjon rám. Kénytelen leszek az előcsarnokban aludni, ha nem akarok újból találkozni vele.

Egy férfi ment el mellettem. Ugyanaz a szag: citrus és hús. Eltéveszthetetlen volt. És nagyon furcsa.

Pontosan az az illat, melyet az iménti nőn is éreztem.

A szívem felgyorsult, miközben zsebre vágtam a telefonomat. Újra nyújtózkodást tettettem, és gyorsan hátrapillantottam. A kockás rövidnadrágos, barna pólós férfi befordult egy keresztutcába.

Azzal a nővel lehetett korábban, a sálassal, aki kicsit korábban ment el mellettem. Az illatuk alapján ugyanonnan kellett hogy jöjjenek, de annyira különbözőképp öltöztek, mintha épp az ellenkezőjét akarták volna sugallni.

Nem anya volt az. Valaki más követett. Legalább két személy.

Merre ment a nő? Jobbra fordult volna mögöttem? És ha nem anya követett, akkor üldözőm még mindig ott volt a hátam mögött. Csak kicsit halkabb lett, miután balgán odaszóltam neki.

Egy a hátam mögött. Egy jobbra. És ha az ösztöneim nem csalnak, balról is érkeznie kell valakinek. Arra készülnek, hogy elém vágjanak.

Még négy háztömb, és véget ér az utca.

Ütemesen lépkedtem. A lánc a csuklómon szinte könyörgött, hogy csatoljam le. De még nem volt itt az ideje; csak támadásra sarkallnám vele a mögöttem jövőt, és akkor elpuskáznám az előnyömet azzal a figurával szemben. Hárman vannak ellenem, szükségem van a meglepetés erejére, hogy kikecmeregjek ebből.

Az utca szűkülni kezdett. Túljutottam az első háztömbön, aztán a másodikon is. Akármit is terveztek, ott kellett megtenni. Nem lett volna hova menekülnöm.

Három háztömb. Még egy utolsó van hátra.

Úgy tettem, mintha az ujjaimat ropogtatnám, és kicsatoltam a meteor karkötőt.

Még három lépés.

Kettő.

Egy.

Ugyanaz a különös illat csapta meg az orromat, de ezúttal kétszer olyan erősen.

Essünk túl rajta.

Kiléptem a sarokra, és azonnal lekuporodtam, majd kipördültem oldalra. Ahogy számítottam rá, a sálas nő ott várt rám, hogy medve módjára magához öleljen. Megtántorodott, miután oda helyezte súlypontját, ahol engem sejtett. Én megragadtam a sálját, és erőset rántottam rajta, teljesen kibillentve őt az egyensúlyából. Elterült a földön.

A sál anyaga puha volt, akár a párna. Vastag. A nyakát védte vele.

Védelem olyasvalaki ellen, aki esetleg lánccal próbálná fojtogatni. Kifejezetten ellenem vértezte fel magát.

Gyors léptek kopogtak a macskaköves járdán. A kockás sortos férfi. Suhintottam egyet a karommal. A karkötőm kicsatolódott, a végére erősített golyó egy vérfröccsenéssel egyenesen az orrába csapódott. Kihasználva elbizonytalanodását a térdébe rúgtam. Felüvöltött. Csonttörés hallatszott, és térdre rogyott. A következő rúgásom állon találta, amitől eldőlt.

Miután két támadót földre vittem, el akartam futni, de karok ragadtak meg hátulról. Egy megtermett alkar feszült a nyakamnak, és támadóm másik kezével megnyomta a fülesét.

– Hozzátok a kocsit!

Néhány tömbnyire fényszórók villantak fel. Az autó még több embert jelent. Ez nem javít a helyzetemen.

Megpróbáltam lerángatni magamról, de nem sikerült, így hát megfogtam az egyik ujját, és hátrafeszítettem. Markomban éreztem a roppanást. Felüvöltött. Újabb ujját ragadtam meg, készen rá, hogy ezt is eltörjem. Ezúttal visszahúzta a karját, könnyítve annyit a helyzetemen, hogy megpróbálhassak odébb kecmeregni. Még törött ujjával is igyekezett kibillenteni az egyensúlyomból, de tenyeremmel az orrába csaptam, ezzel nyertem elég időt, hogy talpra álljak.

A kocsi sikoltva fékezett mellettem.

Futás.

Arra készültem, hogy bemutatom életem sprintjét, de egy kétségbeesett szorítás kulcsolódott bokámra. Elbotlottam. A sálas nő a hátamba nyomta a térdét. Mielőtt megfordulhattam volna, tű fúródott a nyakamba.

Érztem, hogy a nő lassan elenged. Akármit fecskendezett is belém, véget vetett vele a harcnak.

Kocsiajtók nyíltak. A nő felállt. Lábam elnehezült. Hirtelen álmosság tört rám.

Hát, ha szerencsém van, ez csak egy újabb kamuemberrablás.

NÉGY

Sistergő hangra ébredtem. És annyi illat kavargott, hogy alig tudtam megkülönböztetni egyiket a másiktól. Vaj? Salisbury steak? Citrom? És talán… cukornád?

Pislogtam, és szememet dörzsölve felültem. Egy asztalon feküdtem volna? Nem, egy asztalnál ültem. A fenekem csaknem érzéketlen volt, ki tudja, mióta lehettem itt.

Élénk színűre festett asztalok jelentették a helyiség berendezését. Huzat lengette a könnyű fehér függönyt az oldalsó nyitott franciaablak előtt. Átellenben vele egy helyes, de üres bárpult állt, és egy nyitott ajtó – onnan jött a sercegő hang.

Serpenyő csörömpölt és poharak csörrentek. Beszéd hallatszott.

Felültem – szerencsére kevésbé szédültem, mint reméltem –, majd a nyitott franciaablak felé lopakodtam. Ha lenne erkély, könnyen elmenekülhetnék.

Nem volt ilyen szerencsém. Az erkélyt körbeüvegezték, és olyan makulátlanul tiszta volt az üveg, hogy először észre sem vettem. Kinézve egy lejtőt láttam. A látvány lenyűgöző volt: lent pislogott az egész város.

Hangos rikácsolás ijesztett meg. Valaki portugálul kiabált:

– Takarítsd azt fel, Marc!

Leghalkabb lépteimmel a konyhához közeledtem, és kikukucskáltam az egyetlen hely felé, ahol még kijáratot remélhettem. Kaotikus látványban volt részem. Tányérok, serpenyők és keverőtálak álltak nevetségesen magas tornyokban a mosogató mellett, ahol az a férfi, akit korábban arcba rúgtam, idegesen súrolt. A sálas nő – most már alaposabban szemügyre vehettem: erős csontú, szeplős arcú, vörös hajú nő – mosatlan edényeket hordott az ipari mosogató mellé. A kockás rövidgatyás, akinek betörtem az orrát a karkötőmmel, kötést viselt a fején; a nyitott kamra és egy méretes üzemi hűtőszekrény között állt, és figyelt. Csípőjén fegyvert viselt.

Mindannyian fegyvert viseltek a csípőjükön. Nem tudom, mi folyik itt, de ha sikerülne az egyiket megkaparintanom…

– Ülj le, Ross, hamarosan jövök.

Megmerevedtem. A sálas nő a hűtő felé sietett, hogy kivegyen belőle valamit, amikor is észrevettem mögötte egy negyedik férfit a tűzhely előtt. Korombéli lehetett, a húszas évei elején, és meglepően ízléses barna nadrágot viselt. Selyeminge már csak részint volt nadrágjába tűrve, ujjait felgyűrte. Aranybarna bőre volt, és sűrű fekete haja, amely a homlokára tapadt, alighanem az előtte gőzölgő négy különböző serpenyő miatt.

Rám sem nézett.

– Na, tűnés – hessegetett a kezében lévő spatulával a másik szoba felé.

Az arcom belsejét harapdálva visszavonultam. Túl sokan voltak abban a szobában. Ráadásul fegyverük is volt. És…

A csuklómhoz nyúltam. A meteor karkötőm eltűnt.

Nyugodtan tarthat bárki képmutatónak, de ha elveszik a személyes tulajdonotokat, az elég szívás.

Megtapogattam a farzsebemet azt várva, hogy a telefonom is odalett, de még ott volt vízhatlan, Csillagos éj-mintás tokjában. Térerő viszont nem volt, szóval nem sok hasznát vettem.

Tíz perccel később Bekötött Orr és Sálas Nőci kiléptek a konyhából, és megterítettek két asztalt: abroszt és ezüsteszcájgot hoztak. A selyeminges fickó is előbújt, és két tányért tett a hozzám közelebbi asztalra, eközben az utolsó pacák – egy izmos, magas, borostás ipse, ijesztő sebbel a nyakán – kezét a pisztolytáskán tartva strázsált a konyha mellett.

Igenis, uram, értettem. Nincs menekülés, eszembe sem jut.

A selyeminges kimerülten lerogyott az asztalnál álló színes székek egyikére, és megtörölte a homlokát, mintha nagy dolgon lenne túl.

Sálas Nőci visszament a konyhába, és karcsú karján három újabb tányért egyensúlyozva tért vissza. A konyhát őrzőnél hagyta az egyiket, a másik kettőt a szomszéd asztalra tette magának és Bekötött Orrnak.

Talán csak túl sok emberrablásban volt részem a való világban, ezért már álmodom is róluk.

– Ülj le. – Selyeming a mellette lévő székre mutatott. Odébb húzódtam tőle. Felsóhajtott, és előhúzott egy rózsaarany láncot a zsebéből. A meteor karkötőmet.

– Visszaadom, ha leülsz. – Úgy lóbálta, mintha egy macska lennék, akivel játszik.

Odaléptem az asztalhoz, és a karkötőért nyúltam.

– Miután beszéltünk. – Újra a szék felé biccentett.

Úgy tűnt, muszáj lesz belemennem a játékba, amíg nem találok kiutat.

Leültem hát.

– Csodás! – Arcára kiült az önelégült emberek vigyora, akik megszokták, hogy megkapják, amit akarnak. Körbepillanott. – Mire várunk? Együnk!

Mindhárom samesza felkapta az ezüsteszcájgot, és tette, amit mondtak nekik; még a konyha mellett álló is talált egy villát a bárpulton. Tányéromra pillantottam.

Elképzelésem sem volt, mit nézek épp.

Hús? Valaminek kétségkívül pikáns illata volt, de valahogy annyira ellepték a vörös és barna fűszerek, hogy azt sem tudtam kivenni, milyen állatról lehet szó, nemhogy melyik részéről. Aztán volt mellette… saláta? Püré? Lehetett volna rizskása, de narancsdarabkák voltak benne. Föléhajoltam, és beleszagoltam. Igen, nyilvánvalóan citrusos. Köretként pedig sült cukornád és főzőbanán… mártással? Mole[3]-lal?

Szemem sarkából a selyemingesre pillantottam. Az állát fogta… és engem figyelt.

Tétován felkaptam a villát, és mint egy elővigyázatos lány, kicseréltem tányéromat az övével, majd villámra böktem egy darabot a hússzerűségből.

Úgy olvadt a számban, akár a vaj. Köze lehetett ehhez annak, hogy annyira sok vajat tartalmazott, hogy szinte nagyobbat ütött, mint a fűszerek. Szarvas; azt hiszem, szarvashús volt.

– Túl sok a vaj – mondtam. – De egyébként meglepően rendben van, asszem.

A selyeminges férfi felderült. Mivel látszott rajta, hogy elvárja, az elégett főzőbanánnak látszó dologgal folytattam.

Az a pépes katasztrófa a számban egész biztosan nem főzőbanán volt. Amint lehetett, kiköptem egy szalvétába.

– Szóval azért hozott ide, hogy megöljön… – motyogtam.

– Badarság. Marc, Maria, hogy ízlik?

Marc, a borostás, sebhelyes férfi a konyha mellett megrázta a fejét, és nagyot nyelt. Maria szemei könnybe lábadtak, ahogy újabb falatot tömött a szájába.

– Kitűnő, uram. Mint mindig – mondta ki nagy nehezen.

Sosem hittem volna, hogy egyszer sajnálom majd elrablóimat, mégis eljött az alkalom.

– Ki maga? – Ha valami, akkor a beszéd jó kifogás az evés felfüggesztésére. – Ritkán kapok vacsorameghívást idegenektől.

– Idegenektől? – Fújt egyet, majd szájába tett egy falat szarvashúst, összemaszatolva az abroszt, de csodával határos módon önmagát nem. – Voltál a hotelszobámban. Láttad a gyűrött lepedőmet. Feltörted a számítógépemet. Mindezek után idegennek nevezel? Most összetörted a szívem.

– Sosem… – Visszagondoltam a konyhára és az ott pusztító tornádóra. Az asztalt az ő oldalán néhány perc alatt szalvéta és morzsa borította. Ez a fickó természetéből fakadóan rendetlen volt. És voltam már rendetlen hotelszobában. Abban, ahol feltörtem valakinek a gépét.

A Gambit alatt. Második szakasz. A szervezet tagjainak listáját kellett törölnöm a laptopjáról.

A fenébe.

– Most már emlékszel? – kérdezte nem túl őszinte mosollyal. – Szólíthatsz Bárónak. Már jó pár hónapja annak, hogy átvertél.

Valóban ennyi lett volna? Piti bosszú?

– Nézze – mondtam óvatosan. – Én csak bérmunkás vagyok. Ha olyasvalakit keres, akire haragudhat a dolog miatt, vannak nálam sokkal nagyobb és csúszósabb halak.

Kuncogott.

– Sosem hallottam, hogy valaki halként hivatkozzon Grófra, de magam is megteszem, ha leszek olyan szerencsétlen, hogy beszélnem kelljen vele. Fussunk át gyorsan a kérdéseiden – mondta. – Nem, nem dolgozom Grófnak. Igen, ő bérelt föl téged, hogy lopj tőlem. Nem, én sem kedvelem őt nálad jobban. Igen, a szervezetnek dolgozom. Ezzel tisztáztuk a dolgokat?

– Majdnem, kivéve, hogy miért vagyok én itt, vagy hogy miért akarta Gróf, hogy lopjunk magától.

Beletúrt a hajába, amely úgy festett, mintha eleve stílusosan rendetlenre vágták volna.

– Te és az a Devroe fiú ma megrövidítettetek negyedmillió dollárral. Enyém ugyanis a Saint Santi lemezkiadó. – Tányérjához koccantotta a kését. – Az a kastély is az enyém, ahonnan múlt hónapban elloptál egy Monet-t, ahogy azok a részvények is, melyeket azzal értéktelenítettél el, hogy két hónapja információkat szereztél meg és szivárogtattál ki egy New York-i irodaházból. Azóta keseríted meg az életemet, hogy beszálltál a Gambitbe. Jó, annyira keseríted meg, mint amennyire egy légy képes megkeseríteni egy elefántét, de azért meglehetősen idegesítő.

Minden munka, amelyet Gróftól kaptunk… ez ellen a Báró fickó ellen irányult volna?

– Mivel bosszantotta fel ennyire Grófot?

Vállat vont.

– Az igazat megvallva, nem csodálom, hogy dühös. Épp próbálom lecserélni őt. Ehhez kell a segítséged.

ÖT

– Le akarja cserélni Grófot. Úgy érti…

– Érted, hogy hogy értem – mondta Báró.

Értettem. Az igazat megvallva sosem voltam teljesen biztos abban, hogy Gróf pusztán a szervezet egy darabja, vagy sokkal magasabb pozícióban van, mint amit elárul. Az biztos, hogy nem viselkedik lakáj módjára. Ez amellett szól. Tehát nemcsak egy kulcsfigura, hanem…

– Azt akarja mondani, hogy Gróf amolyan vezetőféle?

– Valami olyasmi.

Egyelőre.

– Ha ő a vezető, akkor miért saját maga küldözget nekünk e-maileket és sms-eket? Miért találkozgat olyan senkikkel, mint én és Devroe?

– Mert krónikus kontrollmániában szenved. Megszállottan mindenen rajta akarja tartani a szemét. Ebbe persze belebukik, hiszen képtelenség, hogy egyetlen személy irányítsa egy ilyen birodalom legapróbb dolgait is. Ezért is fordulhatott elő, hogy a Gambit végén képes voltál csapdába csalni őt. Én sosem hagytam volna, hogy valami ennyire kínos történjen, amiről ráadásul korábban is tudtam. – Felállt, és csípőre tett kézzel járkálni kezdett. – Éppannyira paranoiás, mint amennyire megszállott. Arra használtam a listát, hogy kimazsolázzam, ki lenne hozzá hűséges egy esetleges hatalomváltáskor, és ha jól sejtem, ügyesen kiszimatolta, mire készülök, ezért is töröltette le veled a gépemet. Néhány hónappal vissza is vetette a tervemet.

– Mit vár tőlem, bocsánatkérést? – Akár áldozatom volt ez az ember, akár nem, mégiscsak rangos tagja a szervezetnek. És ezekben az időkben a szervezet minden tagja a gyűlöletlistámon volt.

– Kevésbé tisztelnélek, ha bocsánatot kérnél. És nincs is szükség rá. Gróf és az ő kis trükkjei csak késleltették az elkerülhetetlent. Minden nappal egyre több tag áll az én oldalamra. Néhány száz millió elvesztése itt-ott nem állítja meg a folyamatot, akármit is gondol Gróf.

Persze, mikor állított meg bárkit pár száz millió elvesztése?

Báró megtorpant, és Marcra szegezte pillantását, aki még csak tányérja felénél tartott. A fickó hirtelen felkapta az eszcájgot, és folytatta az evést.

– Azt hiszem, közel járok hozzá, hogy kibillentsem az egyensúlyt – folytatta Báró. – Már csak egy kulcsfigurát kell az oldalamra állítanom, és megváltoznak az erőviszonyok. Most tartunk nagyjából fifti-fiftinél. Eddig a pontig lehetett eljutni szép szóval és alkudozással. Már csak az igazán hűségesek állnak az ő oldalán. Csak akkor állnának át, ha történne valami olyasmi, ami miatt úgy éreznék, nincsenek biztonságban, amíg Gróf van hatalmon. Olyasvalakire van szükségem, aki oda tud csapni, ahol fáj. Olyannak kell megtámadnia Grófot, akiről azt hiszik, hogy a zsebében van.

– Nekem? – Megráztam a fejem. – Még csak nem is ismerem magát. Mi a fenéért akarnám, hogy hatalomra kerüljön?

– Grófot támogatod?

– Csak azt mondom, hogy őt ismerem.

– Igazán?

– Hát magánál legalábbis jobban, Báró. – Grófnak legalább tudtam az igazi nevét. Tudtam, hogy van egy fia és egy exfelesége. Talán nem volt túl sok, de hát nem úgy tartja a mondás, hogy maradj annál az ördögnél, amelyiket ismered? Az én ördögöm egy passzív-agresszív kontrollmániás, de legalább nem tömi a beosztottjait gasztronómiai förtelmekkel.

Megharaptam az ujjam.

– Miért én kellek magának? Van egy csomó más tolvaj Gróf körül, akinek sokkal szellősebb a naptára, mint az enyém. – Egyikük feltehetően még mindig a hotelszobámban tartózkodik. – Ha gondolja, azonnal át tudom küldeni az anyám számát. – Egészen odalennék, ha kizökkentené valami.

Báró megmoccant.

– Először tényleg anyukádra gondoltam a meló kapcsán. Ó, mennyire boldog lennék, ha nekem dolgozna. Azt hallottam, hogy valóban ő a legjobb. – Savanyú képet vágott, és megrázta a fejét. Összerezzentem, és egy pillanatra el is szégyelltem magam amiatt, hogy csalódnia kell, hogy én nem vagyok az anyám. – Mindazonáltal, még engem is eltölt némi aggodalommal, ha olyasvalakivel kell együttműködnöm, aki ennyire fondorlatos. Inkább távolról csodálom őt, és reménykedem, hogy te is épp elég jó leszel.