Lejegyezte Derksen Gyöngyi és Bálint Csaba

részlet

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a könyvben szereplő fotók jogtulajdonosait, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulásukat. Esetleges tévedések vagy hiányosságok esetén készséggel áll az érintettek rendelkezésére.

Copyright © Révész Sándor, Derksen Gyöngyi, Bálint Csaba,

Budapest, 2024

© Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Borítóterv © Tóth Emese

Borítófotó © Szipál Péter

Minden jog fenntartva

Lányomnak, Ráhelnek

Előszó

1986-ban merült fel először, hogy könyv készüljön az életemről, de akkor, harminchárom évesen nagyon korainak éreztem még ezt. Később is időről időre kapacitáltak. Most – nemcsak azért, mert tavaly hetvenéves lettem, de azért is, mert a velem megtörtént dolgok szerintem megfelelő mértékben ülepedtek, és jelen állapotom elég időt hagy erre – úgy döntöttem, hogy amíg el tudom mondani, addig elmondanám, hogyan is éltem én, hogyan is éltünk mi. Úgy, ahogy én láttam, úgy, ahogy én megéltem. Gondolom, a zenebarátok, akik a mi zenénket… vagy mondom inkább nagyfiúsan: az én zenémet követik, ennek örülnek majd, és annak én is örülni fogok.

Ami a fentieken túl visszatartott eddig, az az őszinteség kérdése. Tudom, hogy sokkal sikeresebb könyv lehetne ez, ha az igazán ínycsiklandó, pikáns dolgokról beszélnék, de etikailag ezt nem érzem helyesnek. Nem szeretnék belemenni olyan részletekbe, amelyek másokat esetleg bánthatnak, vagy akár az igazsággal szemben is már nem tudják elmondani, bemutatni saját szemszögükből azt, ami s ahogy szerintük történt. Ha tényleg, úgy igazán mindenről és mindenkiről őszintén beszélnék, arról, ami a tömegeket érdekli, akkor óhatatlanul a bulvár világában kalandoznék. Ezt nem akarom. Azt viszont szeretném elmesélni, hogy honnan jöttem, s mik a gyökereim, gondolok itt szeretett szüleimre és nagyszüleimre, mert talán az én életem is jobban érthetővé válik, ha beszélek róluk is.

Fontos számomra, hogy hitelesen tudjak mesélni ebben a könyvben arról a sorsszerű terelésről, amely futószalagra tett tizenhat éves korom körül, és a mai napig tart. Szeretném kifejezni hálámat a Teremtő Isten felé, hogy sok-sok viszontagság és zavaros gyerekkori előzmény után mégiscsak szerencsés és sikeres életutam volt.

Élmény volt visszaemlékezni az elmúlt hét évtizedre, remélem, nektek is az lesz.

Az álmaim sem szóltak semmi másról,
Csak a zene körül forgott minden,
Belerágta magát az életembe
Tetőtől talpig mélyen.
Nem volt kérdés, mindent egy lapra tettem,
S a rock and roll egyik közlegénye lettem.

Budapest – Kisújbánya, 2024. február 10.

I Néhai Révész Ferenc.
Nagymama és Miska bácsi.
Turai nyarak.
Mozdonyvezető leszek.
Lázas táncestek… és az első fellépés.

Apai nagyapámmal, néhai Révész Ferenccel sosem találkoztam, mert korán meghalt. Képet láttam róla; szikár, jókötésű fickó volt – mint mesélték –, szorgalmas ember, vasutas. 1899-ben Turán, Rajzinger Ferencz néven született, de édesapja, az én dédapám, Rajzinger János szabómester 1902-ben a maga és gyermekei nevét Révészre magyarosíttatta.

Apai nagyapám, Révész Ferenc

Apám – aki sebészorvosként a lehető legracionálisabb dolgokat művelte az emberi testtel – mesélte, hogy egyetemista korában egy alkalommal, amikor hazament Turára a szülői házba, és kora délután lepihent, az ajtófélfánál megpillantotta a már rég meghalt apját. Apám hosszan nyitva tartotta a szemét, és mindvégig látta őt. Nem hitt hókuszpókuszokban, és ehhez hasonló titokzatosság többé nem történt vele életében, ez volt az egyetlen.

Apai nagymamám, Máté Anna

Valamikor később nagymamám, Máté Anna, megözvegyülten férjhez ment egy magas, hórihorgas férfihoz, aki kocsmáros volt ott, a faluban. Jó kedélyű, kedves ember volt, békésen éltek. Miska bácsi besegített a földművelésbe is, nagymamám csak a ház körüli és a falu határában bérelt földjükkel foglalatoskodott.

Tura a Budapest–Hatvan–Miskolc vasútvonalon fekszik, Budapesttől nagyjából ötven kilométerre. Városi kissrácként jó párszor lementem hozzájuk a nyári vakációk idején, és az unokatestvéreimmel, apám testvérének, Manci néninek a fiaival, Józsikával és Fercinkóval – Ferikével – játszottunk. Mi, a három srác, nagyjából egykorúak voltunk. Manci néniék közvetlenül a turai vasútállomás mellett, a Vasút utca 90. szám alatt laktak, ahol biciklimegőrzéssel foglalkoztak. A kert nekem, a Budapesten felnövő gyereknek, nagy varázs volt! Ó, azok a hatalmas málnabokrok, amikbe esténként belevesztünk, és habzsoltuk a málnát!

Turán, 1961-ben, unokatestvéreimmel: Farkas Józsikával és Farkas Ferikével (Fercinkó)

Hatalmas pisilőversenyeket rendeztünk! Elhangzott a csatakiáltásunk, kirohantunk a nagynéném házából, s kiálltunk a tornácra, előkaptuk a pisilőnket, és azon versenyeztünk, ki tud messzebbre pisilni! Nem volt kártékony, amit tettünk, ugyanis nem nőtt semmi a tornác alatt. Volt a kertben egy betonkád, abba reggelente hideg vizet engedtünk, és üveglapot tettünk a tetejére. Délutánra fölmelegedett a víz, és akkor nagyokat pancsoltunk. A közeli Galga is kínálta a hűsölést, a békés időtöltés lehetőségét, amivel éltünk is, de a sekély vizű, keskeny medrében folydogáló kis patakban úszni nem nagyon lehetett. Rengeteget fociztunk, futkostunk, de a legizgalmasabb a pincelabirintus volt. A kora hajnali surrogó hűvösben az első vonathoz már biciklisták sokasága jött a megőrzőbe. Minden létező négyzetméter ki volt használva a parkoló bringáknak. Különböző méretű kosarakban ülő kotlóstyúkok színesítették a pincelabirintusban az összképet. Amikor lekarikáztunk, minden körnél jutott nekik is egy simogatás. Ígéretes volt, hogy ha a kiscsirkék kikelnek, lenti portyáinknak a pillanatait csivitelésükkel, melegségükkel, kedvességükkel színesítik majd meg. Cingár gyerekek voltunk, gyorsak, mint a villám. Lerobogtunk kis bringáinkkal a százával némán álló biciklik közé – ez kockázatos volt, mert csak apró ablakokon, nyiladékokon szűrődött be a fény –, ott ügyesen megfordultunk, lendületet vettünk, és kihajtottunk, ez is hozzátartozott a repertoárunkhoz.

A vasútállomás közvetlen közelsége meghatványozta a gyerekkori élménykavalkádot, ugyanis betéve tudtuk a menetrend szerinti vonatok érkezési és indulási idejét, amit csak a tehervonatok váratlan feltűnése tagolt. Az állomásról jövő jel hallatán kirohantunk, és számoltuk, hány vagont vontatott a mozdony. Akkoriban javarészt még gőzmozdonyok húzták a személyvonatokat is. Gyerekfantáziámat nagyon mozgatta a látvány, aminek sok vonatkozását megéltem Budapesten is, hiszen legelső élményeim egy része a vasúthoz kötődött, egész pontosan a Keleti pályaudvarhoz, mert annak közvetlen közelében, a Verseny utca 6.-ban laktunk néhány évig. És naná hogy egy ideig mozdonyvezető akartam lenni, mert a hatalmas pályaudvar fedett csarnokában boldog izgalom fogott el mindig a gőz és a kormos arcú kazánfűtők láttán. Különleges volt a gőzmozdonyok fehéren gomolygó füstje! Nem tudom pontosan megnevezni azokat a mozdonytípusokat, melyek akkoriban közlekedtek, de feltételezem, hogy ma már ipari műemlékeknek számítanak. Akkoriban még élő valóság voltak, zakatoltak az országban szerteszét, és ontották hófehér füstjüket. Ugyanez megvolt Turán is, de ott, a szabad ég alatt másképpen oszlott a füst. Minden elhaladó vonat a mozgékonyság és a helyváltoztatás varázsával fűszerezte fantáziánkat; hogy mennyi út áll előttük, hová mennek, és fölkívánkoztunk a kazánfűtők közé, ott szerettük volna mi is kormos arccal megélni a dolgokat.

Manci néni háztartásbeliként otthon végezte a teendőit, emellett javarészt ő működtette a biciklimegőrzőt, nyitotta a kaput, szedte a pénzt. Férje, Józsi bácsi, tanárember volt, aki Hatvanban, egy ipari iskolában tanított. Reggel vonatra szállt, ment dolgozni. Volt egy nagyon titokzatos öregúr, a család egy távoli tagja, aki az éjszakai üzemmódot biztosította. Néhány négyzetméteres helyiségben lakott a kerten belül, ő az éjszakai és a hajnali vonatokhoz asszisztált. Bohém öregúr volt, sokat piált, emlékszem bokáig érő, vastag posztókabátjára meg a borvirágos arcára. Rendkívül szórakoztató, nagy dumás fickó volt. Késő este jött, és hajnalban már távozott is. Ő volt az éjszakai portás, de egyébként a ház asszonya végezte a teendőket, és ő főzött ránk. A klasszikus magyar konyha repertoárja volt terítéken, a disznóvágásokból származó finomságok, csirkeételek és azok a javak, amiket a kert adott. Manci nénitől sokszor kaptunk büntetést, azokat a klasszikus, sarokban állós, néha térdeplős büntetési tételeket, mert olykor verekedtünk, viaskodtunk egymással, és azt a békétlenséget ő így büntette, jogosan.

Sándorka, a városi unokatesó

A nagymamánk másfél-két kilométerre, Tura központjában lakott, a templomhoz közel, ahol a még gazdagabb kertkínálat és az ő főztjének mágnese mindhármunkat vonzott, úgyhogy biciklire pattantunk, és eltekertünk hozzá. Sokat jártunk a Schossberger-kastélyba, amely ma az ország egyik leggyönyörűbben helyreállított kastélya. Akkoriban teljesen elhanyagolt állapotban volt, de hiába a gazos kert, az ápolatlanság, a szépséget potenciálisan úgy is megjelenítette. Ott bogarásztunk a kastélykertben, lepkéket fogtunk, de arra nem emlékszem, hogy valaha bent jártunk volna az épületben.

Hívő katolikus családról lévén szó, a templomba járás a nagymamával állandó program volt. Ministráltam is! Nem voltam avatott, nem voltam tudatos a dologban, de a beöltözésnek meg egyáltalán a részvételnek az izgalma örömteli volt számomra. Emlékszem a búcsúkra, a nagy vásári forgatagokra, amikor minden létező dolgot megkaptunk, ételt, italt, apró játékokat, amit csak gyerekként megkívántunk. Szép, emlékezetes turai nyarak voltak ezek, két-három hetet töltöttem ott minden kínálkozó alkalommal.

Amikor 2021 őszén újra ott jártam a Vasút utcai házban, bekukucskáltam a pincelabirintusnak az ablakán, és láttam, hogy még most is, ugyan sokkal visszafogottabb üzemmódban, de ugyanazt művelik. Több évtizeddel a történtek után nyilván egész más atmoszférája volt a háznak és a kertnek, de gyerekkori élményeim, a szép emlékek természetesen életre keltek.

Manci néni halála óta az egyik unoka – Józsika unokabátyám fia, Joci – lakik ott az édesanyjával, Irénnel, ők üzemeltetik a biciklimegőrzőt.

Józsika unokabátyám három évvel volt idősebb nálam. A sors szövevénye, hogy a zeneügyi inspirációk első élményeit vele éltem meg, ő ugyanis egy amatőr zenekarban játszott. Híre ment, hogy ők egy ügyes, jó repertoárral bíró lelkes zenekar, ismerték, ide-oda hívták őket játszani.

Emlékszem egy környékbeli, Bag nevű településnek a kultúrházában megélt koncertre, amikor úgymond felléptem velük. Ez azt jelentette, hogy beénekeltem néhány Rolling Stones-, Beatles- és egyéb dal refrénjét. Tátott szájjal néztem Józsika teljesítményét, aki akkoriban profin gitározott és énekelt. Ő volt a fő ember a zenekarban! Én akkor tizennégy éves lehettem, és egy pezsgő hangulatú, izgalmas, táncos rendezvényükre emlékszem, amely nagyon-nagyon megfogott. Akkori menő nemzetközi slágereket játszottak – a „These Boots Are Made For Walkin’”-t, a „Satisfaction”-t, a Kinks dalait –, a magyar zenekarok repertoárjából pedig az Illés és az Omega néhány dalát. A magyar szövegeket nyilván jobban tudtam, úgyhogy azoknak a vokáléneklésében magabiztosabban vettem részt. Nem emlékszem, hogy önállóan valamit is énekeltem volna. Nagyon megilletődtem, mert ők össze voltak próbálva, én meg csak alkalmi beszálló voltam. Akkoriban már sokat hallgattam a Radio Luxembourg és a Szabad Európa Rádió műsorait, és egyáltalán, minden könnyűzenei műsor nagyon érdekelt, így a daloknak a javát ismertem. Ennek a lázas, táncos estnek a pillanatai nagy hatással voltak rám, ösztönzést adtak arra, hogy megtanuljak gitározni, ami csak később kezdődött, Aszódon, amikor apámnál éltem másfél évig.

II Sándor és Sándorka.
Az aszódi rendelőintézet.
A Honvéd legendás kosárlabdacsapata.
A mandulaműtét.
A szputnyik és Lajka kutya.
Nőgyógyász leszek.
Pipidok és Kisrévész.
Szüleim válása.

Édesapám, nagymamám, nagyapám és édesapám húga, Margit

Apám, dr. Révész Sándor 1926. január 16-án született. Inas, jó izomzattal bíró, arányos testalkatú, erős férfi volt. Ereje megvillant, amikor medikus orvos korában a műtőssegédek nem tudtak felemelni a műtőasztalra egy testes, kilencvenkilós hölgyet. Apám alányúlt – biztos volt némi segédlet is –, és fölemelte.

1967-től másfél évig együtt éltünk – akkor ő negyvenegy éves volt –, láttam, ahogy naponta tornagyakorlatokat végez, amelyek közül az egyik leglátványosabb az volt, amikor az egyik talpára állt és leguggolt, miközben a másik lábát vízszintesen tartotta, ezt ő nagyon magabiztosan csinálta. Amúgy nem mozgott túl sokat, de hál’ istennek jó alkatú volt, nem hízott el, nem volt tespedt sosem.

Nagyon derűs lény volt. Nem élt túlzottan nagy társasági életet, de amikor névnapok, születésnapok alkalmával összejöttek barátokkal, ő volt – ahogy szokták mondani – a társaság középpontja. Rendkívül olvasott ember volt, nyitott és fogékony a világra. Tiltott külföldi rádióműsorokat hallgatott az ötvenes, hatvanas években, gondolom, ezzel is tágította ismereti rádiuszát. Élményszerűen tudott mesélni olvasmányairól és saját megélt tapasztalatairól is. Általános műveltségére, szellemességére alapozva csokorba tudta gyűjteni azokat az asszociatív képeket, amelyek illettek az éppen szóba kerülő gondolathoz.

„Dr. Révész Sándorka nőgyógyász”

Azt tartja a mondás, hogy az alma nem esik messze a fájától. Az alábbi történettel igyekszem bizonyítani, hogy örököltem valamennyit apám humorából. 1957-ben négyéves voltam. Apám magával vitt egy társaságba, ahol az első találkozás alkalmával számára is ismeretlen emberek között, a bemutatkozás szokványos rendje szerint nyújtotta kezét, és mondta a nevét: dr. Révész Sándor. Majd lemutatott rám, és kért, hogy kisfiam, mutatkozz be te is, amire azonnal rávágtam – a jelenlévők nagy derültségére –, hogy én pedig dr. Révész Sándorka vagyok. Mire az egyik jó humorú fickó rákérdezett: „És aztán milyen orvos vagy, kisöreg?” Gondolkodás nélkül válaszoltam, hogy nőgyógyász!

Apám korai kelő volt, egy életre szóló következetesség volt ez nála, mellesleg megörököltem tőle. Volt olyan, hogy egy hajnalig tartó kártyaparti után, nálunk, az aszódi lakásban, feleségét, Máriát – úgymond a mostohaanyámat, akit én sosem éreztem mostohámnak, mert nagyon jól bánt velem – bocsánatkérőn, hosszasan körbeudvarolta. Miután a kártyaasztaltól fél hatkor fölkelt, s vele a négytagú társaság is, apám egyből borotválkozni ment, majd frissen leült reggelizni, ami attól volt különleges, hogy többfogásos reggelit evett! Ő tényleg megtestesítette azt a mondást, hogy reggel egyél úgy, mint a király, délben… Ebben ő óriási példa volt, először megette a tegnap főzött levest, aztán hat óra körül a főételt, majd még valami desszertet is. Mindig megvolt a háromfogásos reggeli, amit egész nap égetett, s utána további főétkezés már nem is volt a napirendjén.

A hajnali kelés kínálta bájos orvosi ars poeticáját, ami nekem mindig nagyon tetszett. Emlékezetes mondata volt: „Fiam, aki a sebészetre vár, annak fáj.” Tömören így fejezte ki magát, és amikor saját szememmel láttam, hogy a folyosón már vérző, hevenyészetten bekötött sebekkel, felkötött karral vártak rá a betegek, megértettem apám szavát. Lehetett tudni, hogy Révész doktor sebészete már reggel hétkor üzemel, holott az intézmény, a városi rendelőintézet csak nyolc órakor nyit. Nagyon kényelmes munkahely volt ez neki, hiszen mindösszesen ötven méterre volt a lakásától, csak át kellett sétálnia. Egy körbekerített, körülbelül kéthektáros területen helyezkedett el az L alakú rendelőintézet és a két szolgálati lakás, melyek egyikében a rendelőintézet gondnoka, a másikban apám élt. Apám nyerte el az 1962-ben nyílt aszódi rendelőintézetben a sebészfőorvosi státuszt, amellyel együtt járt egy tágas, kétszobás lakás nagy konyhával, nagy terasszal, kedves kerttel. Így megoldódott az ő lakhatása is, ugyanis édesanyámtól való elválásakor anyámé és az enyém lett a budapesti lakás.

Az aszódi rendelőintézetben perfekt szakmai harmóniában dolgozott együtt Rózsikával, aki harminc évig volt apám hűséges asszisztense. Korán reggel már kötözték is a sebeket, küldték a betegeket a röntgenbe. Apám szimbiózisban volt a röntgenes főorvossal is, aki szintén korai kelő volt, így ő volt a másik kulcsember ebben a kérdésben, hiszen vele kellett a töréseket diagnosztizálni, és eldönteni, hogy gipszeljen-e vagy sem. Amikor olyan nyílt sebbel találkozott apám, amit ő ott el tudott látni, akkor ellátta, nem akarta tetézni a sebesült helyzetét azzal, hogy továbbküldi a kistarcsai kórházba vagy Budapestre, a Rókusba, a Pest megyei főkórházba. Kisebb akut sebészeti beavatkozásokhoz megvolt egy bizonyos szintű feltételrendszer, de nagyobb műtéteket ott ő nem vállalhatott.

Pont a rendelőintézet bejáratával szemben volt – és van a mai napig is – egy nagyon komoly, több hektáron fekvő intézmény, az Aszódi Javítóintézet, amely fiatalkorúak börtöne tulajdonképpen. Rendszeresek voltak ott a verekedések, mindenféle sebesülések meg balesetek, és hál’ istennek kézenfekvő volt, hogy száz méterről hordágyon áthozzák vagy átkísérjék a sérülteket a szemközti rendelőbe.

Édesapám hasi sebész volt. Operálni utoljára Budapesten, a Szent Rókus Kórházban operált. Aktív évei után is csak jó hírét hallottam mint orvosnak. Nagyon szerették a betegei, mert sokat tett értük. Akivel találkoztam, mindig kedvesen, elismerően beszélt róla, orvosi teljesítményéről.

Édesapámmal a Köröndön

Szeretett szüleimmel

Másodállásban a Honvéd kosárlabdacsapatának, a klasszikus nagycsapatnak a sportorvosa volt az ötvenes években, és körbeutazta e csapattal a világot. Nagyon is említésre méltó maga a csapat! Tudom, hogy a sportbarátoknak ismerősek lesznek ezek a nevek: Greminger János, Czinkán Tibor, Temesvári Ottó, Simon János – ők az a bizonyos nagy csapat a magyar kosárlabda történetében. A múlt rendszerben a Honvéd a legjobb anyagi feltételekkel és körülményekkel bíró sportegyesület volt, óriási állami támogatással. Rengeteget utaztak a világban. Voltak egzotikus útjaik is, például három hónapig voltak Kínában és Koreában. Az ötvenes években Kínába eljutni óriási fegyvertény volt!

Emlékszem, hogy azon a hajnalon, amikor ő fölszállt a repülőre, és Kínába indult, engem éppen a mandulámmal műtöttek Kőbányán, a Bajcsy-Zsilinszky Kórházban. Nekem, a négy-öt éves gyereknek titokzatos volt, hogy apám olyan messzire utazik. Emlékszem, hogy a fellegek felett utazó szeretett apám víziójával aludtam el, és éltem meg előtte a nem kis tortúrát, ahogy a számat szétfeszítették. Egy bizonyos tekerhető valamit… hát, nem mondom, hogy kínzóeszközt, pedig éppenséggel az volt… betettek a számba, és lassan csavarva tágították akkorára kis gyerekszámat, hogy az őrület! Akkor még éterrel altattak, nem vénás altatással. Egy nagyon kedves műtőssegéd az ölébe ültetett, átölelte a testemet, nem volt nehéz, mert vézna kissrác voltam. A doktor úr a számba tette azt a szájfeszítőt, és a végsőkig feszítette az állkapcsomat. Közben az éterrel átitatott gézanyagot, pólyát vagy nem tudom, mit, az orromra tették, és nem volt mese, azt kellett belélegeznem, és abba belealudtam. Csillagos, csodálatos álmaim voltak. Az emberiséget akkoriban nagyon foglalkoztatta az űrutazás gondolata. A Szovjetunió sikeresen fellőtte az első műholdat, a szputnyikot, és nem sokkal később Lajka kutyát is. Ő ugyan nem élte túl az űrkalandot, a híradások mégis arról harsogtak, hogy hamarosan az ember is kiléphet a világűrbe, és ez nagyon-nagyon megmozgatta gyerekkori fantáziámat. Féltem, tartottam magától a műtéttől, de emlékszem, hogy a csillagos égre meg a mindenségre gondoltam, és úgy aludtam el, hogy az én apám is ott van fenn, a Föld felett.

A garatmandulámat vették ki. Az ébredésre már nem emlékszem, arra viszont igen, hogy nagyon jó gyerektársaságunk volt, nagyokat csúszkáltunk a Bajcsy-Zsilinszky Kórház gyerekosztályának nagy, üvegablakoktól világos, széles, fényesre vikszelt folyosóin. A vonatozás volt a kedvenc játékunk. A legerősebb fiú húzott minket, a második fogta a hátranyújtott kezét, s mi derekunknál összekapaszkodva, guggolva csúsztunk utána. Egyik alkalommal másodiknak csatlakoztam, a fiú elöl megrántotta a kis szerelvényt, és a rántástól a legutolsó, az utánam következő nem a derekamat ragadta meg, hanem a fejemhez és a nyakamhoz kapott. Elkezdtem öklendezni, vért hánytam, komoly riadalom támadt az osztályon, de a kényelmetlen pillanatokon kívül, hál’ istennek, nem lett drámai következménye a dolognak.

Aztán apámék megérkeztek Kínából… az egy nagy-nagy pillanat volt! Megérkeztek a sportolók: Greminger János, Temesvári Ottó – aki egyébként Temesvári Andreának, a nagynevű teniszezőhölgynek az édesapja – és a többiek. Simon Jancsi bácsi, a csapatkapitány a maga két méterével, robusztus, de nagyon mozgékony alkatával a három hónapos távollét után letérdelt, és megcsókolta a magyar anyaföldet Ferihegyen. Titokzatosnak tűnt, ahogy az apám egy ekkora útról megérkezik, és a repülőről leszáll. Nem tudom, hogy hányan fogadtuk őket, de közöttük ott voltam én is az édesanyámmal. Akkor még nem voltak transzferbuszok, az utasok a repülőtől a főépülethez sétáltak. Az élményt fokozta a kilátóteraszon várakozók ujjongása. Az akkori politikai elvárásoknak megfelelően mifelénk a világ trenírozva volt a május elsejékhez, a felvonulásokhoz, úgyhogy ez a fajta ujjongó, zászlólengető, harsány fogadtatás magától értetődő formalitása volt az ilyen megérkezéseknek is. Az, hogy ők három hónap után, úgymond a világ végéről, a hosszú útról szerencsésen megérkeztek, mindannyiunk szívében ünnepélyes örömöt gyújtott. És hát APA megérkezett, hősként – az én szeretett apám! Nagy pillanat volt.

Gyermeklelkemnek egy másik emlékezetes élménye, amikor a műtő ajtajának nyiladékréséből láttam apámat operáció közben, amint erős lámpafény alatt tevékenykedett. A hatalmas fénycsóvában asszisztensek állták körül a műtőasztalt – komoly, nagy műtét lehetett – és apámat, a hőst, aki ennek az egésznek a főszereplője volt. Emlékszem, hátranézett, és egy kacsintással köszöntött engem. Nem mehettem be mélyebben a műtőbe, csak ennyi adatott meg, de ezt így is nagyon kedves emlékként őrzöm.

A Verseny utca 6. IV. emeletén első barátnőmmel, Gyönyesszel

Gyerekkoromban volt egy időszak, amikor nőgyógyász szerettem volna lenni. Korán elkezdtem barátkozni a házunkban lakó lányokkal, akikkel sokat játszottunk együtt. Mi a negyediken laktunk, ők, a Csaplár család a harmadikon. Nagyjából egy korosztály voltunk, Ágnes egy évvel volt idősebb nálam, Judit kettővel. Juditot apám operálta vakbéllel. Nem azért, mert egy házban laktunk, és a barátom, hanem valahogy úgy jött ki, hogy éppen a Rókus volt a felvételi kórház. Később nagyon kézenfekvő volt, hogy én, mint doktor Révész Sándorka, celebrálom a műtétet a Csaplárék konyhájában, vagy ha följöttek hozzánk, akkor a mi konyhánkban. Judit fölfeküdt a konyhaasztalra – a szüleink kávéztak a másik lakásban –, és kezdődött a műtét. Mindketten nagyon vehemens, bővérű lányok voltak gyerekkorukban, a szinte szemérmetlennek mondható meztelenkedés egymás előtt magától értetődő volt. Én operáltam az apám által valóban okozott heget, bábáskodtam fölötte, és Judit húga volt az asszisztensem. A műtéteink során nagyon nagy hangsúlyt fektettünk arra, hogy csak és kizárólag alhasi műtéteket végezzünk – apámról lehetett tudni, hogy ő hasi sebész, s az ő nyomdokain nyilván én ezt a tradíciót követtem –, úgyhogy mindenféleképpen az alhasi környék mögötti titkok, a női és férfigenitáliákkal való ismeretség titkos szándéka vibrált bennünk, arra fektettünk hangsúlyt. Ha én kerültem műtőasztalra, nálam is főleg az ágyékom körüli sebeknek, sérveknek, vakbélnek, a különböző hasi jelenségeknek a műtéteire került sor, amiket viszont ők celebráltak. Ágnes volt az operáló főorvos, a nővére az asszisztens, vagy fordítva. Határtalan gyermeki érdeklődésünk és bőven kínálkozó lehetőségeink mentén tevékenykedtünk. Ez a nemiséggel való ismerkedésünk korai, de hihetetlenül intenzív szakasza volt. Tényleg nagyon sok tüzes dolgot mesélhetnék erről, de inkább mindenkinek a fantáziájára bízom!

Apám orvosi szaklapjait, nagyon komoly, vastag, lexikonszerű könyveit sokat bújtam, szerintem nincs ember, akit ne foglalkoztatna az emberi test rejtelme. A szakkönyvek képi illusztrációit behatóan tanulmányoztam, és egy időre rabul ejtett az orvoslás titokzatossága, a nagy, hatalmas műtéteknek, a koponyaműtéteknek és egyebeknek a képi világa, de nyomatékosan mégsem jelent meg bennem a szándék, hogy orvos szeretnék lenni.

Apám baráti körében – sokat volt együtt orvos és ügyvéd barátaival – gyakran használtak latin kifejezéseket, ez náluk természetes volt. Budapesti lakásunkban, a Verseny utca 6.-ban az asztal alatt tologattam játékaimat, miközben ők nagy ebédeken és vacsorákon társasági életet éltek. Élsportolók is gyakori vendégek voltak nálunk, az ő közegükben az a fajta szóhasználat szintén jellemző volt, és egy gyerek pillanatok alatt megérti és magáévá teszi mindezt. Volt idő, amikor sikkesnek éreztem, hogy latin kifejezéseket használjak én is, hiszen benne voltak, szervesültek a szótáramban. Emlékezni mindegyikre emlékszem, de mostanában úgy veszem észre, hogy így, öregebb koromra kikopóban vannak.

1976-ban lehetett, amikor Villanószem – róla később majd mesélek – a vacsoránál közölte, hogy holnap ennél a kis négyszögletű asztalnál többen fogunk ülni. A Franciaországban élő Dörgőfenék is jön, aki a Renault kelet-ázsiai területi képviselője, ’56-os disszidens. Villanószemmel Budapesten gimnáziumi osztálytársak voltak. Dörgőfenék két német csajt is hoz magával, síeléskor ismerkedett meg velük, és jön vele egy barátja is, egy bohém ausztrál.

Másnap megérkezett a csapat. A hangulat az asztalnál egyre jobb lett, a beszélgetés már nemcsak csoportosan folyt, hanem privátban is. Valamiért úgy jött ki a lépés, hogy mellettem Pipidok, az ausztrál ült. Magas, szikár, nem aránytalanul, de azért feltűnően nagy kezű és fejű férfi, nagyjából apám korabelinek ítéltem meg. Nem is tévedtem, mert elmondta, hogy 1926-os születésű. Előredőlve, a könyökömre támaszkodva hallgattam elbeszélését, s így megtudtam, hogy Pál Istvánnak hívják. A Pipidok becenév a Pál Pistából jön. Magyarországot elhagyva a Francia Idegenlégióban is szolgált, most Ausztráliában általános orvoslással foglalkozik. Később egyszer megjegyezte, hogy az meglátszik valakin, hogy már ölt embert! Egyébként Budapesten, az orvosi egyetemen végzett. Még mindig lehajtott fejjel, óvatosan megkérdeztem tőle, hogy emlékszik-e egy Révész nevű évfolyamtársára.

Két hatalmas kezével felemelte a fejem, hosszú hajamat kisimította arcomból, nézett, nézett… „Te vagy a Kisrévész? – kérdezte. – A szemöldököd, a szemed, a mosolyod pont olyan, mint apádé! Apád egyetemi éveim alatt a legjobb barátom volt, de sok éve nem tudok róla semmit. Most azonnal hívjuk ide!”

Tőlem jobbra az áldott emlékű Pipidok, balra Harsányi Frigyes színész és partnere

Nem nehéz elképzelni milyen megható volt a felismerésnek ezen pillanata! Még mindig könnyeket csal a szemembe! Apám ekkor már vagy tizenöt éve Aszódon élt, Pipidok pedig húsz éve Sydney-ben. Pipi a Hiltonban szállt meg, másnap onnan hívatta fel apámat. Az aszódi rendelőintézet 107-es állomásán – apám épp egy tályogot operált – az asszisztensnő vette fel: „Doktor úr, a Hiltonból keresik!”

A kis rendelőben érezhető volt a meglepettség! A Hiltonból? Onnan még sosem keresték!

Apám még aznap felutazott Budapestre. Frenetikus volt Pipidokkal a találkozása, örülök, hogy tanúja lehettem, s hogy évtizedek után összerévészkedhettem őket! Pipidok meghívására betoppant egy másik egykori orvosegyetemista évfolyamtársuk is, az éppen Magyarországon tartózkodó Tomi bácsi a feleségével. Tomi bácsi a New Yorktól negyvennyolc kilométerre, a Hudson folyó partján található, rendkívül szigorú börtön, a Sing Sing börtönorvosa volt.

Ültünk a Hotel Intercontinental teraszán, felhőtlen jókedv borított be mindenkit, a társaság központi figurája végtelenül jó humorával, ékesszólásával apám volt. Mindenki imádta!

Egy apámtól kapott gyerekkori becenevem történetét szeretném elmesélni. Mint ahogy azt korábban mondtam, a VII. kerület Verseny utca 6. szám alatt születtem, és negyedik emeleti lakásunk mindkét ablaka a Keleti pályaudvar forgalmas termináljára nézett. Tudvalevő, hogy az ötvenes években javarészt gőzmozdonyok húzták a személy- és a tehervonatokat is. Úgy összességében a pályaudvar mozgalmas világa, ahol átmenőben gyakran megfordultam édesanyámmal, bőven kínált bámészkodnivalót. A hatást fokozta a mozdonyokban a tűztér ajtajának kinyitásakor a masiniszták és segédeik arcán táncoló lángnyelvek démoni látványa, miközben kormos arcukból kivillanó fogsoruk néha ijesztővé, néha barátságossá varázsolta mosolyukat. Negyedik emeleti ablakunkon egy nagyon jól felszerelt, stabil gyerekrács volt, kimondottan az én épségem és biztonságom megóvása érdekében. Rengeteget lógtam az ablakban, képzeletemben a barátaimmá lett masiniszták közé álltam, és elvágyódó lélekkel, maszatos arccal, boldogan pöfögtem el velük távoli vidékekre. A rács erős rúdjait fogva megállás nélkül utánoztam a gőzmozdonyok ritmikus tuffogását, tuf-tuf-tuf, amire apám felfigyelt, és ebből lett Tufi a becenevem. Apám a rá jellemző módon, sok humorral tovább cifrázta, újabb becenévvariánsok születtek: Tufunc, Tufunc Bufunc, Tufenás, és ami a szívemnek legkedvesebb, a Tufenás Bumbus.

Tufenás Bumbus az ablakban

Rajongtam apámért, és nagyon szerettem vele a Honvéd tüzes, drukkolástól dübörgő, telt házas kosárlabdameccseire kijárni. Emlékszem, döbbenetes élmény volt a csapat sportorvosának fiaként a kispadon ülni apámmal, s így testközelből részesévé lenni az energikus, hatalmas sikerű, őrületes meccseknek. Nem tudom, hogy megvan-e még, létezik-e még az a sportcsarnok, ahol ezek történtek. Nem tízezres stadion volt, csak egy ezer-kétezer személyes kosárlabdacsarnok, de mindig dugig telt ház, és akkora lelkesedés, akkora örömujjongás, hogy az őrület! A Sportcsarnok, a Népstadion és még egy sor sportlétesítmény csak egy sétányira volt tőlünk. Apám elegánsan felöltözve fogta az orvosi táskáját, kézen fogott engem, és mentünk. Bennem ma is csillogó emlékként él, hogy annak a sikernek és tombolásnak a kellős közepébe csöppenhettem hétről hétre. Ezek a meccsek többnyire vasárnap délelőtt voltak, ebéd előtt adtak egy óriási élményt!

Apámmal életének utolsó tizenöt évében nem voltunk közeli kapcsolatban. Voltak olyan családi konfliktushelyzetek, amiket érett fejjel, negyvenéves korom körül alaposabb vizsgálat alá vettem. Akkoriban egy alföldi tanyán éltem, és emlékszem, voltak hetek, de az is lehet, hogy hónapok, amikor következetesen, elalvás előtt mindig apámhoz köthető emlékeimmel bíbelődtem. Sajnos sok minden olyasmire is fölfigyeltem utólag, ami az édesanyám családjával a válásuk körül történt, és apámnak a számlájára írható. Főleg negatív dolgok, amik miatt elkezdett bennem egyfajta igazságérzet dörömbölni: hogy apám, az egykori nagy ideál, akit nagyon szerettem, azért sok olyan dolgot is tett, ami kíméletlen volt az akkori élethelyzetben.

Apám nagyon nagy barátja volt a női nemnek, úgyhogy a hölgyekhez való viszonyulása hangsúlyosan jelen volt az életében – úgymond, a csajozás, de én ezt a szót nagyon nem szeretem használni. Valójában ennek következményeként romlott meg a házasságuk, és váltak el nyolcéves korom körül.

Alaposan felleltároztam mindent, beavatottja voltam az ő drámájuknak, és nagyon tisztán listáztam a részleteket. Apám hihetetlenül tájékozott, okos, művelt ember volt. Baráti köréhez az akkori budapesti élet krémjéből való ügyvédek tartoztak, akik ott voltak az élsport körül is. Sebészorvosként is, sportorvosként is sokan ismerték, és ő is sokakat ismert. Ő ezzel nem élt vissza, de élt vele. Ügyvédei iszonyatosan megtáncoltatták anyám családját, elsősorban édesanyámat. A bonyodalmak és viták a vagyonka felett folytak, méltatlanul, hiszen azt szinte teljes egészében anyai nagyapám teremtette meg, az ő ajándéka volt. A két évig tartó őrületes huzavonát, a bírósági tárgyalások előtti feszültséget én rémülten és zavarodottan éltem meg, hiszen bálványozott apám, imádott anyám és szeretett nagyszüleim hadakoztak egymással.

Varga Gyula bácsi esküvőjén: keresztanyám, nagyszüleim, édesapám és édesanyám. A riadalom az arcokon hűen tükrözi az éppen válófélben lévő szüleim okozta feszültséget

Az édesanyám családjában kereskedő volt mindenki, egyszerű, kétkezi, de rendkívül szorgalmas emberek. Apám – budapesti ügyvédek krémjével felszerelkezve – nehéz ellenfélnek bizonyult. Már a felkészülés időszakában az egész család transzban volt, hogy és mint lesz, és kit idéznek be tanúnak. Készültek arra, hogy ki mit mond, a tanúk közé még a bútor készítőit is beidézték a bíróságra, ami azért nagyon cifrává tette ezt az egészet. Emlékszem a tárgyalások előtti őrületes nyomásra, lelki feszültségre, annak én a nagyszüleim asztalánál mindig részese voltam. Most nem hősként akarok villogni, de ez nem volt könnyű, nagyon megterhelte gyermeklelkemet.

Szégyenletes vagy nem, apám megnyerte a pert, ami nem érintette a Verseny utcai lakást – amely szintén nagyapám ajándéka volt a fiatal házasoknak –, mert annak tulajdoni státuszába apám nem tudott belekötni. De érintette a bútorozottságát, az akkoriban igencsak drágának mondható komplett biedermeier hálószobabútort és az étkezőgarnitúrát, melyhez egy gyönyörű velencei tükör is tartozott. Ezeknek a felét apám el tudta perelni, és egyéb háztartási eszközöket, valamint szőnyegeket és csillárt is, ami neki ahhoz kellett, hogy az Aszódon kapott szolgálati lakást be tudja rendezni. Érthető módon kellett neki is a pénz, mert egy kezdő orvos fizetése nem volt olyan magas. Innen fújhatott a szél.

Negyvenéves fejjel, sokkal több tapasztalattal a hátam mögött már tisztábban ítéltem meg ezeket a dolgokat. Érzelmileg eltávolodtam apámtól, de még évekig aktív kapcsolatban voltunk. 1993-tól már nem akartam találkozni vele. Nem volt gyűlölet bennem, csak úgy gondoltam, ha eddig nem tudtuk megbeszélni a dolgainkat, akkor már ne is beszéljünk róluk. Ahogy apám mondaná: post festa. 2003-ban, hetvenhét éves korában halt meg. A temetésére elmentem, az égre nézve búcsúztam tőle őszinte szívvel.

Apám látogatása anyai nagymamámnál az István Kórházban

TARTALOM

Előszó

I.
Néhai Révész Ferenc. Nagymama és Miska bácsi. Turai nyarak. Mozdonyvezető leszek. Lázas táncestek… és az első fellépés.

II.
Sándor és Sándorka. Az aszódi rendelőintézet. A Honvéd legendás kosárlabdacsapata. A mandulaműtét. A szputnyik és Lajka kutya. Nőgyógyász leszek. Pipidok és Kisrévész. Szüleim válása.

III.
Anyám. Járdán fekvő halottak. Sokat szenvedtél… Ilona és a pofon. Raducziner Ágnes. A temetés.

IV.
A nagyszüleimnél. Nagyapám, a hentes. „Mi ez a citerázás?” Pálinkafőzés. Szalámik a ruháskosárban.

V.
Drága nagyikám. A szűk zakó. Lötyipopi Tíz deka párizsi. Hajdúszoboszlói nyaralások.

VI.
Zenei ébredés. Nagyfiúskodás kezdete. Stekó a farzsebben. Tanulmányi mélyrepülés.

VII.
Az áhított Anglia. Nádaljai tájszólás. „I am just a Hungarian boy!” Beni bácsi és Marika néni. Kísértés a tisztítószalonban. London. Monodráma Dover felé. Trudi néni.

VIII.
A Kisrévészt ráncba szedik. Tanulmányok Aszódon. Ujjbegyek edzésben. Hearts együttes. Visszaszökés Budapestre. Első szerelem. Találkozás Egonnal.

IX.
Belvárosi gang. Csobbanás a Dunában. Törött orr. Siófoki lazulás. Rosszcsontkodás a Balatonon. Majdnem bankrabló lettem!

X.
Hős voltam mindig, ahogy illik. Radics Béla bűvöletében. Amatőr Zenekarok Versenye. Zenészek találkozóhelye: a Royal.

XI.
A lyukkártyás adatrögzítő. Anyám kirúg otthonról. Az áldott Póka szülők. Testvérbarátom: Egon. Vég nélküli jammelések. Bélával Faragó doktornál. Őshippik a Körúton. A pszichedelikus élmény.

XII.
Beindul a futószalag: Szivárvány zenekar. Fél év Echo. Hacsek és Sajó. Zsugapartik. Búcsú az Echótól.

XIII.
Várkonyi Matyi és a ZéGé. 1971 gyönyörű nyara. Keszthely, Hullám étterem. Tizennyolcadik születésnapom. „Gyere! – Ne gyere! – Gyere!” Eleonore eljegyzése. Egon meglátogat Badacsonyban.

XIV.
Pitykóval a gőzben. James és Kiselefánt. Megszületik a Generál. Gitárosok és dobosok. A Mikrolied-lányok. Megnyertük a Ki mit tud?-ot. Az első Generál-lemez. Vakbélműtét.

XV.
Sándorkából Művész Úr! Hobo pöttynyi irodájában. A Gelka és a Tehertaxi. A rajongók. A sztárság árnyoldalai.

XVI.
Első autóm. Találkozás Harmath István fotóriporterrel. A Napkirály-fennsíkon. Indián nevem: Vékonyhang. Tábortűzdal. Szepes Mária néni. Fischer Annie látogatásai. Recsk. Lakásavatón Faludy Györggyel. Villanószem halála.

XVII.
Énekórák. Generál-dalok. A háromkerekű fagylaltoskocsi. Színész-Újságíró Rangadó. Hegedűs László és a külföldi turnék. A második Generál-lemez. „Everybody Join Us”. Fájdalmas búcsú Jamestől. Zalatnay Cini. Kilépek a Generálból.

XVIII.
„Nem baj, Sanyika, majd még hívlak!” Som Lajos varázsa. Első fellépésem a Piramissal. Turné Lengyelországban a Mud együttessel. Bőrszerkók. „Éterikus lebegés”. Pinyóka, az idegenvezető.

XIX.
Mogyoró. A Révész-paródia. Kitapétázzuk a lakást. Negyvenöt év barátság.

XX.
Piramis – első lemez. Horváth Attila dalszövegei. A Metronóm fesztivál. Emlékezés Bencsik Samukára.

XXI.
Piramis – második lemez. „Őszintén akarok élni”. A dalok szerzői. Yamaha SG2000. „Mindenem a tévé”.

XXII.
Apám és a biztosítótűk. Az állambiztonsági szervek látókörében. Piramis őrsök. Gazdag György filmje. Menedéket nyújtó, mély barátságok. Az intimitás fontossága.

XXIII.
Piramis – harmadik lemez. „Vágyakozás”. Barátságom Róna Picivel. „A nagy buli” – negyedik lemez. Törés Lajos motiváltságában.

XXIV.
A Martin-ládák históriája. Steppenwolf-turné. A zenekari kisbusz. A svájci határőr.

XXV.
Szolidaritás Fesztivál. Volkswagen a levegőben. Klausztrofóbia Csillebércen. Repülő csillagszórók. Rajongói levelek. Szembesítés a rendőrségen. Az angol nyelvű Piramis-lemez. Népszerű riválisok.

XXVI.
CCCP-turné. Seftelésre hangoltan. Tollár Béni, a szobatárs. Vitaminéhség Odesszában. Fogadás a KGST-palotában.

XXVII.
Alarm – 1981! Lohad a lelkesedés. Egészséges skizofrénia. Az Erotika vajúdva készül. Fejlődési megrekedés. Fél gőzzel nem megy! Az utolsó koncert Kelet-Berlinben. Kilépek a Piramisból.

XXVIII.
Az elhíresült „aranyügy”. Révész a (csempész) király. BMW 735. Maria, a holland barátnő. Sabina lelép. Házkutatás. Claude Cheysson is tehetetlen. Tisztázódott minden.

XXIX.
Új utakon, új társakkal. Gyógyító terápia. Erdős Péter tőrdöfése. A szitár.

XXX.
Guszti, a pesti vagány majd megmutatja! A csontsovány disznó. Fekália a kéményben. Szepi bácsi. Ősvonzalom.

XXXI.
Vesztegzár a határsávban. Nomen est omen – Révész a tengereken. Érzelmi katarzis egy New York-i moziban. Az Astor Big Band. Selyemmajmokkal egy kabinban. Kokacserje-ültetvényeken. „Én és a francia lány”. Az Amazonas. Puszkasz-Puszkasz!

XXXII.
Ilona leleményes exe, Uli. A löwenhageni birtokon. Varázsgomba. Mint rák a jeges vízben. Táncoló manók. Lángnyelvek a lépcsőfeljáróban. Mária néni intelme.

XXXIII.
Első éjszaka a tanyámon. Az egér vércukra. Reform a háztartásban.

XXXIV.
Kísértések és kísérletek. Rob Davis barátomnál. Az arisztokrata taxisofőr.

XXXV.
Társam, Presser. Rózsi pontot tesz az i-re. A fehér műanyag telefon. Karácsony–Révész-turné. Ikonikus mondatok. Moziklip. Dániában az LGT-vel.

XXXVI.
Az osztrák világutazó. Bizalom felsőfokon. Meredek sziklafalak, ódon kastélyok. Trágyahordás a Sageder családnál. Erich, az emberóriás! Életminőség és jólét. Kayaköy – Sommer Akademie Genius. „…a dátum tőlem függ.”

XXXVII.
Genzwein Feri barátom. Sörfőzés és whiskygyártás. Én mint kereskedelmi igazgató. Partnerkeresés külföldön.

XXXVIII.
Jön a Piramis! Történelmi pillanat. Hegedűs László tőrbe csalt. Dédelgetett sérelmek.

XXXIX.
Tanyasi életképek. „Van itt cirkusz bőven!” A tuskó. A gyógyszerész. A Pink Floyd Ásotthalmon.

XL.
Leltár életdelelőn. Rózsa Pisti bemutatkozik. Zsófi színre lép. Lesz PIRAMIS! A piramisoknál a Piramis. Az öt SZERESS-koncert. Napszámos – fizetség nélkül.

XLI.
Második szólólemezem: Révész 1993. A tao szellemisége. A gízai égbolt. Dorozsmai Péter stúdiójában. Klipforgatás Indiában. Találkozások Robert Planttel. Rausch Tomi. A Bolond a BS-ben. Szenny, pletyka, álhírek.

XLII.
Hajós vakáció Ali Tunával. Baklavából is megárt a sok! Jállá-jállá! Életveszélyben. Judit nyugalma. Hastáncosnők és sorozatlövések.

XLIII.
Slágerfesztivál. Vegetáriánus lettem. Eladtam a tanyát. Som Závodi 100 év zene. Pályatársak. Üzleti úton Skóciában. „Miért éppen Liverpool?” Derksen Gyöngyi. A kisújbányai parkoló.

XLIV.
„Változtam”. Közös munka Erdélyi Péterrel. A víg kedélyű, csilingelő fiatalok. A minőségi stúdióalbum.

XLV.
Lajos. A „Csak rövid idő” basszusszólama. Tacsika. Menedzserünk, Brády Marci. Piramis-koncertek az Arénában. „Játék az ördöggel”. Az Achilles-ín-szakadás. Márti.

XLVI.
Parázs. Nemadomfel Együttes. Révész60-lemez. „Rock and roll közlegények”. Závodi Janó. A Piramis-évek sikere. Búcsú Som Lajostól.

XLVII.
Covid. Raktárkoncert. „Várnak még új csodák”. Mikola Józsika. A régi vágású kiscsávó és a modern eszközök. Generál 50 az Akvárium Klubban. A sztrók.

A képek forrása / tulajdonjoga

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 330 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Monoton – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License