Carmen Mola

A LEGYEK MENYASSZONYA

A mű eredeti címe

La novia gitana

La novia gitana © 2018, Carmen Mola

Translated from the original edition of Penguin Random House Grupo Editorial S.A.U.,
Barcelona, 2018

This edition has been published through the agreement
with Hanska Literary & Film Agency, Barcelona, Spain

Hungarian translation © Tolvaj Zoltán

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TOLVAJ ZOLTÁN

A borítót és a kötetet

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 452 712 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELSŐ RÉSZ
A SZOBA MENNYEZETE

Amikor itt vagy velem,

a szobában nincsenek falak,

végtelen fák vesznek minket körül.

Az elején csupán játéknak tűnik. A gyermeket bezárják egy sötét helyiségbe, ahonnan megpróbál kiszabadulni. Az első dolga lenne megkeresni a villanykapcsolót, de ő nem így tesz. Azt hiszi, az ajtó bármelyik pillanatban kinyílhat.

De az ajtó nem nyílik.

Talán ez csak egy vetélkedő, amiben az nyer, aki a legtovább marad csöndben, és nem kiált segítségért. A gyermek a gyalulatlan faajtóhoz tapasztja a fülét, és hallgatózik. A túloldalon felzeng valami zörej. Beindul egy motorkerékpár, majd elhúz onnan, és nemsokára csak a távolodó hangja hallatszik. A fiú felfogja, hogy teljesen egyedül van. Ha üvölteni kezdene, csak a saját visszhangját hallaná a sötét és nyirkos helyiségben, de ijedtében egyetlen hang sem jön ki a torkán.

Muszáj megtalálnia a villanykapcsolót. Végigtapogatja a falakat, óvatosan kikerülve a láthatatlan akadályokat, amelyekben orra bukhat. Lennie kell egy villanykörtének valahol, egyszerűen muszáj lennie. A helyiségben egy hosszúkás és keskeny ablak található a plafonhoz közel. A nap egy órája lenyugodott, így a közelgő éjszaka árnyai lassan felkúsznak a falakra.

Nem tudja, miért zárták be ide.

Botladozva közlekedik a sötétben, mint egy alvajáró. Beleütközik egy tárgyba, amiről kiderül, hogy egy mosógép. Beindíthatná, hogy a dobjában kavargó víz kissé megnyugtassa, de nem törődik ezzel. Tovább vizsgálja a környezetet tenyérrel simogatva a falakat, mint aki teljesen megvakult. Miközben vészesen kutatja a villanykapcsolót, ujjai megakadnak egy vaskos szerszámon. Az ásó egy hangos csattanás kíséretében dől el.

A gyermek majdnem elpityeredik, amikor felfigyel az átellenes sarokból jövő, tompa morgásra. Nincs egyedül. Itt rejtőzik egy másik élőlény. Nem először hallja az éjjeli neszeit. Néha olyan hangosan üvölt és vonyít, hogy azt hitte róla, egy farkas. Pedig csak egy kóbor kutya lopódzott be a telkükön lévő fészerbe, amit a fiú mindig jól látott a szobája ablakából, de sosem engedték be oda játszani. Biztos benne, hogy oda van bezárva. Abba a tiltott épületbe, amit sosem látott belülről, így képtelen benne vakon tájékozódni.

A koromsötét helyiségben egyszer csak feltűnik két aprócska fénypont. A fiú ösztönösen hátrahúzódik. Úgy látja, hogy ezek a fénypontok egyenesen felé közelednek. Talán csak a félelemtől káprázik a szeme, olyan lehetetlennek tűnik ez a kettős ragyogás, ami egyszer csak eltűnik a sötétben. Hirtelen erős, hasogató fájdalmat érez. Amint lenéz, látja, hogy a kutya marcangolja a lábát.

Mindkét kezével ellöki magától az állatot, majd a második támadásnál a talpával rúgkapálva tartja távol a csattogó állkapcsot. A pofonok és rúgások hátrálásra késztetik a kutyát. A fiú csupán a szapora lihegését hallja a sötétben. Beáll a síri csönd, ami még rémisztőbbnek tűnik.

A fiú óvatosan az ajtóhoz lopakodik, felkészülve rá, hogy a kutya ismét ráveti magát. Motoszkálás közben végre rábukkan a villanykapcsolóra. Nem érti, miért nem találta meg előbb. Ez a falrész biztosan elkerülte a figyelmét.

A mennyezeten egy csupasz villanykörte pislákol. Pont elegendő fényt nyújt ahhoz, hogy a fiú lássa a fészer belsejét, amit raktárnak használnak. Mindenütt üres kartondobozok, öreg pokrócok, poros könyvek és kazetták hevernek. Akad pár egyéb kacat is. Néhány kerti szerszám, egy mosógép és egy rozsdás egykerekű.

A kutya egy mosogató alatt lapul. A gyér fényben jól látszik, hogy csak egy kivénhedt, kóbor eb. Ráadásul az egyik hátsó lába is hiányzik.

A gyermek rászegezi a tekintetét, majd lassan felemeli az ásót a földről. Az állat morogni és vicsorogni kezd. A gyermek maga előtt tartja az ásót, és maga is meglepődik, hogy milyen könnyedén bánik a nehéz szerszámmal. Valószínűleg az ősi túlélési ösztön munkálkodik benne, ami azt sugallja neki, hogy a szűk kis helyen nincs elég hely mindkettőjüknek.

Az állat feltápászkodik, és a fiúhoz sántikál. Mozgása olyan szánalmas és vontatott, hogy a gyermek nem érzi fenyegetőnek. Ám ekkor a kutya újból harapdálni kezdi a fiú bokáját, mintha egy zaftos csontból próbálná kiszívni a velőt. A fiú egy nagy ütést mér az állat fejére az ásóval, és ahogy az eb nyüszítve elterül, tovább ütlegeli, amíg csak bírja szusszal. Miután elfáradt, lekuporodik a földre, és halkan sírdogálni kezd.

Nagyon fáj a bokája. Jól láthatóak rajta a harapásnyomok. A cipője is csurom vér. Amint leveszi, meglátja azt a mély és csúnya sebet, amit a kutya az első támadásakor ejtett rajta. Eddig észre sem vette ezt a teljes lényét uraló félelemtől.

Ebben a pillanatban kialszik a fény. Az üresen kongó helyiségben visszhangzik a gyermek zihálása. Egy darabig visszatartja a lélegzetét, és hallgatózik, hátha magához tért a kutya. De erről szó sincs. A kutya halott.

1. fejezet

– Su-sa-na! Su-sa-na! Su-sa-na! – kiabálnak Susana barátnői, miközben lelkesen táncolnak és tapsolnak, akárcsak a többi menyasszony díszkíséretét alkotó kéttucat lány, akik itt összegyűltek ezen a pénteki napon a calle Orensén található Very Bad Boys klubban. A társaságban nincs egyetlen férfi sem, mindnyájan nők, akik egy csajos este keretében akarják megünnepelni a barátnőjük leánybúcsúját. Néhányan egészen röhejes fejdíszt viselnek. Van, akinek egy jókora műpénisz himbálózik a homlokán, mások csupán egy szalagot fontak át keresztbe a dekoltázsukon, amire az ünnepelt neve van ráhímezve. Egyesek pedig sima pólót viselnek, amire rányomtatták a leendő menyasszony arcképét. Susana barátnőinek ehhez képest egész diszkrét és visszafogott a megjelenése. Fodros, rózsaszín tüllszoknya öleli a csípőjüket, mint a kecses balerináknak.

– Su-sa-na! Su-sa-naaa! – Susana retteg, hogy mikor kerül a figyelem középpontjába. Ez a pillanat hamar el is érkezik. Elé vezetnek két táncos fiút, egy magas, szőke vikinget és egy brazilnak tűnő, mulatt srácot. Mindketten rendőregyenruhában vannak, de az uniformis hamar lekerül róluk, és szinte anyaszült meztelenül állnak a lány előtt, aki a vonzó, izmos testükön, vaskos combjukon és széles mellkasukon legelteti a szemét, megcsodálva a geometriai precizitással felnyírt frizurájukat és a teljesen csupaszra szőrtelenített bőrüket, amit olajjal kentek be a fellépés előtt. A viking táncos egy áttetsző, hófehér alsóneműt, a mulatt srác pedig egy piros tangát visel. Susana attól fél, hogy a fogaival kell majd lerángatnia róluk a sikamlós ruhadarabokat, akár az est folyamán előtte fellépő, többi menyasszonynak. Szerencsére nem látja őt most az édesapja, aki pont az ehhez hasonló ügyei miatt dühös rá folyton.

– Ne aggódj, semmi rossz nem fog történni veled! – súgja lágyan a lány fülébe a mulatt srác perfekt spanyol kiejtéssel. Tehát nem brazil, hanem kubai, teszi helyre magában a dolgot Susana, aki továbbra is a széken ülve feszeng a színpadon, miközben bömböl a zene, és a két táncos ott legyeskedik körülötte. Alaposan letaperolják, majd a hímvesszőjüket hozzádörgölik a lány testéhez. Szerencsére a klubba való belépés előtt a parti minden részvevője megfogadta, hogy „ami a Very Bad Boys klubban történik, az a Very Bad Boysban is marad”! Susana abban bízik, hogy egyik barátnője sem árulja el soha senkinek, hogy mi történik vele ma este. Kiváltképp Raúlnak, akihez pár héten belül feleségül megy. Ezzel együtt biztos benne, hogy ez az éjjel nem úgy fog végződni a számára, mint a homlokukon egy szál fasszal ugrabugráló sorstársainak, vagy a Rocío nevű menyasszonynak, akit az imént kísért le a pódiumról egy tűzoltónak öltözött táncos, majd rögtön felkínálta neki a tejszínhabbal bekent nemi szervét, amit a lánynak a csupasz nyelvével kellett fényesre nyalnia az ámulattól ájuldozó barátnői szeme láttára. Nem, ő semmiképp sem fog ilyesmit tenni. Még akkor se, ha mindenki csukva tartja a száját. A barátnői mindig is prűd, karót nyelt apácának tartották, az apja pedig őrült ribancnak, de Susana egyik megállapítással sem tudott mit kezdeni.

Egy pillanatra szem elől téveszti a barátnőit, de így is el tudja képzelni őket, amint eksztázisban üvöltenek és röhögcsélnek rajta. Kivéve Cintiát. Később mindenképp beszélnie kell vele, hogy nyomatékosítsa a lányban: ami itt történik, az számára nem jelent semmit, és csak azért viselkedik így, mert mindenki ezt várja el egy menyasszonytól a leánybúcsúján.

A mulatt srác betartja a szavát. Sem ő, sem a svéd viking nem sodorják olyan helyzetbe, amitől kényelmetlenül érezné magát, és ezért meg kellene szakítania a jelenlévők önfeledt szórakozását. Úgy véli, hogy a kubait és a vikinget minden pénteken több tucat hozzá hasonló lánnyal hozza össze a sors, így ők is pontosan tudják, meddig mehetnek el egy megszeppent menyasszonnyal. Táncolnak, szép lassan levetkőznek, dörgölőznek egy kicsit, majd nagy ováció közepette udvariasan levezetik őt a színpadról.

Legádázabb barátnője, Marta, aki az egész bulit megszervezte, mondván Susana nem mehet úgy férjhez, hogy előtte ne rúgjanak ki tisztességgel a hámból, egyből a fülébe susmorog:

– Na? Behívtak hátra az öltözőbe?

– Mit képzelsz?!

– Jaj, de sótlan vagy… Az én leánybúcsúmon én egyből elmentem az orrod előtt riszáló vikinggel az öltözőbe.

– És mit csináltatok?

– Még kérded? Pontosan azt, amire gondolsz. Biztos vagyok benne, hogy kétszer akkora van neki, mint a te Raúlodnak, bár sose láttam Raúl micsodáját. Vagy gondolj a lányra, aki előtted volt a színpadon. Valami Rocío. Biztos lehetsz benne, hogy épp a tűzoltókkal és a rendőreiddel kefél.

Susana elmélázik, de egyszerűen nem tartja magát olyan lánynak, aki lefekszik sztriptíztáncosokkal, még akkor se, ha menyasszonyként ez a szokás. Nem csoda, hogy Marta házassága fél évig se tartott.

Riadtan körbenéz, de nem látja a csoportban az egyetlen személyt, aki számít neki.

– Cintia hol van?

– Lelépett, miközben a színpadon vonaglottál. Honnan ismered ezt a dögunalmas csajt?

A jelen lévő barátnői közül Cintia volt az egyetlen, akivel nem jártak együtt középiskolába. Tudhatta volna előre, hogy nem fog jól kijönni a többiekkel. Az viszont meg sem fordult a fejében, hogy ne hívja el a buliba. Azt semmiképp sem tehette volna. Akkor már inkább Cintia lett volna az egyetlen vendég. Vagy igazából két külön leánybúcsút kellett volna tartania. Egyet csak Cintiának és egy másikat a többieknek.

„Miért mentél el szó nélkül?” – küld Susana a taxiból egy WhatsApp-üzenetet Cintiának, amit a lány két óra elteltével sem olvasott el. Ezt onnan tudja, hogy a szövegbuborék még akkor sem váltott át kékre, miután a csajokkal beültek a calle Mayoron található El Amante bárba meginni pár italt, hogy kipihenjék a Bad Boys fáradalmait. Marta szerint ez Madrid legmenőbb helye, de Susana csak arra tud koncentrálni, hogy percenként csekkolja a telóját, hátha kedvenc barátnője végre válaszol.

Az Amantében töltött két óra alatt számos fiúcsapat megfordult a bárban, akik meghívták őket pár italra, vagy betuszkolták őket a mosdóba, hogy felszívjanak pár csík kokaint. Ebben Susana nem vett részt. Felismertek egy híres focistát, akivel lőttek pár közös szelfit. A kép egyik szélén a barátnői, a másik szélen pedig Susana és a focista látható. Ez utóbbi szorosan ölelgeti a lány derekát, és egyből felajánlja, hogy lépjenek le együtt a bárból egy nyugodtabb helyre. Talán valóban bejött neki a lány, vagy csak a perverz vágy hajtotta, hogy lefektessen egy ismeretlen menyasszonyt a leánybúcsúja napján. Susana számára nem jelentett problémát lerázni a focistát, hiszen – bár feltűnően szép jelenség, és régebben modellkedett is – hozzá volt szokva a folyton rátapadó piócákhoz.

– Most pedig elhúzunk innen egy titkos helyre a cerca de Alonso Martínezre – jelenti be Marta. – Ott reggelig tart a buli, és tudom a titkos jelszót a belépéshez…

– Én meg azt mondom, hogy mindenki szépen húzzon haza, mert már késő van – ellenkezik Susana.

A szavai oly határozottak, hogy a többiek unszolása az este folytatására simán lepereg róla, hiába üvöltik kórusban neki, hogy ez a varázslatos éjjel soha nem érhet véget.

Susana barátnői, akik úgy döntenek, folytatják a murit, végül a lakásától két háztömbnyire rakják ki őt a taxiból, ami a környék rendetlen utcácskái közt kissé eltévedt, és még több forduló és kanyar után sem talált el az otthonáig. Susana gyalogolni kezd, és csak ekkor veszi észre, hogy még mindig a rózsaszín tüllszoknyát viseli. Nem baj, otthon úgyis ledobja magáról. Újból ellenőrzi a telóját, hátha Cintia elolvasta az üzeneteit, amit még a Bad Boysból küldött, majd rögtön ír neki egy újat.

„Most érek mindjárt haza. Totál kimerült vagyok. Ugye nem haragszol rám? Nagyon hiányzol!”

A barátnői mindig viccesnek tartották, hogy Susana a Királyi Nyelvtudományi Akadémia útmutatásai alapján írja a WhatsApp-üzeneteit, hibátlan helyesírással, gondosan ügyelve az ékezetekre. Ehhez képest Cintia üzeneteiben hemzsegnek az emotikonok, és a kusza írásjelek rengetegét sokszor lehetetlen kisilabizálni. Susana azon kapja magát, hogy egész éjjel egyszer sem gondolt Raúlra. Ez nem lepi meg túlságosan, de nem is tántorítja el a szándékától, hogy feleségül menjen hozzá annak ellenére, hogy emiatt az apja soha többé nem fog szóba állni vele, és Cintia is örökre megharagszik rá. Már rég elfogadta, hogy ennek a házasságnak semmi köze a valódi szerelemhez.

A calle de Ministrilesen, ahol Susana kis lakása található, egy lélek se jár. Bárki más talán félne ezen a kihalt környéken sétálni, ahonnan a városvezetés még a közvilágítást is lespórolta, de Susana már megszokta, és tudja, hogy nincs mitől tartania. Amúgy sem akarja az egész életét rettegésben tölteni, ahogyan az anyja tette. Ezért sem figyel oda az aggódó tanácsaira, hiszen tudja, úgysem történhet vele semmi rossz, hiszen a zűrös családja már több évszázaddal előre kimerítette a rájuk eső balszerencse maximális dózisát. Ezzel kapcsolatban egy filmben hallotta egyszer: sosem csapódik be ugyanarra a helyre két bomba egymás után, vagyis a legbiztonságosabb hely a harctéren nem más, mint a bombatölcsér.

Már csak két méterre jár a lakás bejáratától, épp a zörgő kulcs után kutat a zsebében arról ábrándozva, hogy végre elterülhet az ágyon, és megnézheti Cintia üzeneteit, amikor hirtelen egy tompa ütést mérnek a tarkójára, és egy kendővel befogják a száját. Reagálni sem marad ideje. Miután elszédül, és elhagyja az ereje, betuszkolják valami járműbe, talán egy furgon hátuljába. Innentől nem emlékszik semmire.

2. fejezet

A Quinta de Vista Alegre valaha egy pompás birtok volt Madrid Carabanchel nevű kerületében. A park főúri kikapcsolódásra szánt palotái a tizenkilencedik században élték fénykorukat, amikor a spanyol királyné, Bourbon–Szicíliai Mária Krisztina a nyári rezidenciájává avatta a környéket. Ez a terület lett később Salamanca márkijának lakhelye, aki építészként fejlődésnek indította Madrid Salamanca negyedét.

– Nem mertem közelebb menni, hogy ne forgassam fel a helyszínt. Ahogy megpillantottam, egyből hívtam önöket! – motyogja idegesen a Quinta de Vista Alegre biztonsági őre, miközben azt kívánja, hogy a rendőrök minél hamarabb távolítsák el a lány holttestét. – Ez az első alkalom, hogy hullát találok itt. De sejtettem, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik, mert ez a hely elég lepusztult és kihalt.

Ángel Zárate helyettes rendőrnyomozó nem túl régóta tagja a kerületi rendőrségnek, így eddig még sosem járt a Vista Alegre birtokon, és most kíváncsian szemlélődik. Elmennek egy impozáns palota mellett, majd áthaladnak egy óriási kerten, ahol inkább egy tizenkilencedik századi viseletben sétáló dáma felbukkanására számítana egy huszonegyedik századi lány holtteste helyett.

– Tisztára olyan, mint a parque del Retiro – csodálkozik az alnyomozó.

– Sokkal szebb is lehetne, mint a Retiro, drága uram – teszi hozzá a biztonsági őr. – Csak az a baj, hogy nem gondozzák. Tudja, milyenek a politikusok. Arra sosem jut pénz, ami nem az ő érdeküket szolgálja. Az viszont tuti, hogy a drága rendezvényeik költségvetésével nem bánnak ilyen szűkmarkúan. Pedig van itt két gyönyörű kastély. A régebbi az egykori királynőé, az újabb pedig a márkié volt. Van a környéken egy öregek otthona és egy árvaház is. Azt mondják, hogy az egész birtokot bérbe akarják adni a New York-i Egyetemnek, hogy fellendítsék a környék fejlődését, de amint látja, nem történik semmi.

Ángel Zárate rendőrnyomozó-helyettes unja azokat a fickókat, akik mindenért a politikusokat hibáztatják, bár megesik, hogy néha igazuk van. Ezzel együtt úgy látja, hogy sokkal könnyebb a politikusokat szidni, mint saját erőből jobbá tenni a dolgokat. És, ha jobban megnézi, ezek a kertek nem is annyira elhanyagoltak, sőt gondozottabbak, mint Carabanchel többi parkja. Itt legalább nincsenek fegyveres bandák és drogdílerek, sem lepusztult játszóterek.

– Mit mondott, önt hogy hívják?

– Ramón vagyok, szolgálatára – vágja rá a biztonsági őr, de nem árulja el a vezetéknevét.

– Mikor fedezte fel a holttestet, Ramón?

– Alig félórával ezelőtt! Még szerencse, hogy ide vetődtem, a régi La Unión árvaház területére. Én ott nőttem fel, tudja? És az igazság az, hogy már napok óta gyanús volt nekem a környék. Általában errefelé szoktak ólálkodni éjjelente a hajléktalanok, de már jó pár napja eltűntek innen.

– Nem értem az összefüggést.

– Minden mindennel összefügg, nyomozó úr… Semmi se történik csak úgy ok nélkül. A dolgok egymásból következnek. Sose hallott arról, hogy egy lepke szárnycsapása Ausztráliában földrengést okozhat itt, Madridban?

Az utolsó dolog, amire Zárate ma reggel számított, hogy egy kihalt park biztonsági őre ki fogja oktatni a pillangóhatásról. De ez sem érdekli különösebben, ameddig az őr elviszi őt a helyre, ahol a hullát találta.

– Nézze, ott közeledik az ön kollégája. Elnézést kérek, hogy ennyit beszélek. Tudja, a társaság hiánya teszi. Sok-sok napot töltök itt teljesen egyedül, amióta meghalt a feleségem. Éjjelente nagyon magányos vagyok. Itt nincsenek mások, csak én és a csövesek. Meg hát persze most itt van ez a halott lány…

Zárate megvárja, hogy a társa, Alfredo Costa nyomozó odaérjen hozzá. Ha idősebb kollégájának most kellene felvételiznie a rendőrséghez, elég nehéz dolga lenne a vizsgán. Mindig azt mondja, hogy amikor annyi idős volt, mint Zárate, keményen húzta az igát, mint egy öszvér, de közelítve az ötvenhez már arra sincs ereje, hogy üldözőbe vegye a saját nagyanyját.

– Láttad már a hullát? – kérdezi Zárate izgatottan, mivel a hozzá hasonló zöldfülű rendőrök számára ritkán adódik olyan lehetőség, hogy részt vehetnek egy gyilkossági nyomozásban. Ahogy ifjúkori mentora, Salvador Santos mindig is mondta: Madridban keveset ölnek. Ő volt az, aki korábban arra biztatta, hogy lépjen be a rendőrség kötelékébe, és végig odaadóan egyengette az útját.

– Igen, de csak távolról – válaszolja Costa, aki bizony nem értett egyet Salvador Santos véleményével. Szerinte Madridban is bőven akadnak gyilkosságok, ráadásul mindig pont akkor, amikor ő van szolgálatban. – Azt ajánlom, te se menj közelebb, különben a helyszínre érkező halottkém alaposan megszorongatja a tökeidet. Mindig azt hiszik, hogy mi tesszük tönkre a bizonyítékot. Hogy mást ne mondjak, a CSI: A helyszínelők című tévésorozat elég rossz színben tünteti fel a mezei zsarukat.

– Már értesítetted is a helyszínelőket?

– Ugyanakkor szóltam nekik, amikor neked. Már itt kellene lenniük.

Mindketten óvatosan megközelítik a helyszínt, amit a biztonsági őr mutatott nekik. Pár méter távolságra tőlük ott fekszik a halott lány. Egyből feltűnik nekik, hogy valami különös, rózsaszín ruhadarab van a derekán.

– Az meg mi? – kérdezi Zárate.

– Egy tüllszoknya. Majd ha lesznek lányaid, ilyen csicsás baromságokat fognak tőled is kérni a születésnapjukra.

Costa nyomozónak már van két lánya, egy tíz- és egy tizennégy éves, és amikor róluk beszél, az embernek örökre elmegy a kedve a gyerekvállalástól.

– Muszáj megnéznem közelebbről.

– Jobb, ha nem keresed a bajt. Mikor fogod megérteni, hogy jobb távol maradni a zűrös ügyektől? Ahogy telik az idő, egyre magasabb bérkategóriába kerülsz, nem kell miatta törtetni és besározni a bakancsodat.

Zárate tesz egy félénk lépést a tetem felé, amikor betoppannak a helyszínelők, élükön egy Fuentes nevű, veterán halottkémmel, aki a közrendőrökkel ellentétben egyáltalán nem egy krimisorozat szereplőjének érzi magát.

– Tudjátok, ki ez?

– Nem akartunk közelebb menni hozzá.

– Akkor honnan tudjátok, hogy egyáltalán halott?!

Mindhárman közelebb lépnek a lányhoz. Zárate árgus tekintettel vizsgálódik. Sötétbarna haja alapján biztos benne, hogy a lány roma. Csinos, de az arcára merevedett szenvedésből egyértelműen látszik, hogy egy valódi tortúrán esett át. A tüllszoknyája csupa vér és sár, és a többi ruhája cafatokban lóg róla.

Elsőként a halottkém nyúl hozzá a testhez. Felfeszíti a szemhéjait, hogy ellenőrizze a pupillareflexet. A helyszínelő arca hirtelen elsápad a lány szemüregéből előkúszó, apró lárva miatt, majd felkiált a meglepetéstől.

– Ez a lány még él! Gyorsan! Hozzátok a táskámat!

A segédje máris szalad az orvosi felszerelésért, de a lány teste hirtelen vonaglani kezd, majd rándul egy utolsót. Ki tudja, ha korábban érkeztek volna, talán még megmenthették volna az életét. Fuentes nagyot sóhajt, miközben búslakodva ingatja a fejét.

– Mindenki higgadjon le! Ez most már halott. Amúgy sem volt sok hátra neki. A jelentésbe azt írom majd, hogy holtan találtuk. Így ti, srácok, megússzátok a szarakodást a papírmunkával.

– De mi történt vele? Miért mászott ki a szemhéja alól egy lárva? – Zárate nem képes leplezni az idegességét.

– Ne nyúljatok semmihez! Attól tartok, hogy ez az ügy nem rátok tartozik, fiúk. Tüstént értesítem Rentero rendőrparancsnokot – közli Fuentes.

Zárate zavartan körbenéz. A park nem tűnik többé varázslatos helynek, sokkal inkább a pokol egyik sötét bugyrának, ahol egy félholtra kínzott lány szemüregéből férgek másznak elő.

3. fejezet

– Nem kér egy sajtos rudacskát, drága nyomozónő?

Elena Blanco néha már unja, hogy a körülötte sürgölődő román pincér, Juanito, aki naponta felszolgál neki, drága nyomozónőnek szólítja a vendégek előtt, de abba is belefáradt, hogy az egyben segítőkész és pimasz Barcelona-drukker srácot folyton melegebb éghajlatra küldje.

– Úgy nézek ki, mint aki sajtos rudacskát akar rágcsálni?

Ennél többet mondania sem kell, Juanito máris előkap a bárpult alól egy üveg jól behűtött, Nonino márkájú olasz grappát, amit Elena előszeretettel fogyaszt reggelente. A kristálytiszta állagú, száraz törkölypárlat máris ott gyöngyözik előtte a pohárban. Azt mondják, a grappát nem szabad éhgyomorra inni, de Elena Blanco már sok éve zárja pár zamatos kupicával a túl hosszúra nyúlt éjjeleit, amelyek során az alvás nem tartozik a legfőbb teendői közé.

– Nyitáskor itt járt Didí, a parkológarázs éjjeliőre, és kért egy kupicával az ön kedvenc grappájából…

– Remélem, nem adtál neki.

– Dehogy! Valami ócska pálinkát töltöttem neki, de azt is habozás nélkül legurította… Aztán elmesélte, hogy tegnap éjjel egy titokzatos pár hangosan kefélt a parkoló harmadik szintjén.

– Csak nem egy vörös Land Roverben?

A román pultos elvigyorodik. Viccesnek találja Elena stílusát, így mindig az orra alá dörgöli a friss pletykákat, amelyekről úgy gondolja, közük lehet a nőhöz. Néha egy kicsit csapja neki a szelet, hátha bevágódik nála, pedig tudja jól, hogy felesleges erőlködnie, és minden bókkal csak az idejét fecsérli.

– Mondja, hogy maga ült abban a kocsiban, drága nyomozónő…

– Ó, hát persze! Mindig is úgy képzeltem, hogy ha a lakásom alatti mélygarázsban kell kefélnem egy vadidegennel, akkor annak egy vörös Land Roverben kell megtörténnie. Látod, Juanito, nálam szerencsésebb nők így teljesítik be az álmaimat… Didí nem hagyott itt nekem valamit?

Juanito, mielőtt átadná Elenának a kis tasakot, óvatosan körülnéz, mintha a kolumbiai drogkartell utolsó csempészáruját kapná elő a pult alól.

– Nem kell majrézni, Juanito… Én vagyok itt a rendőrség. Nem foglak letartóztatni.

– Jobban kellene vigyáznia.

– A vörös Land Roverekkel vagy a gyanús tasakokkal?

– Mindkettővel.

– Nem is értem, hogy tudtál egész Európát beutazva eljutni idáig, ha ilyen beszari vagy.

A tasakban mindössze pár gramm marihuána lapul, ami a parkolóőr, Didí kertjében termett egy Camarma de Esteruelas nevű Madrid melletti faluban. Didí alig tud annyi füvet termeszteni, hogy fél évre ellássa azt az egy-két klienst, aki hozzá fordul, de Elenának mindig jut a cuccból. A felügyelő eleve nem szív sokat, és azt is többnyire a mostanihoz hasonló reggeleken, miután átkocsmázta az egész éjszakát, és meglátogatott pár mélygarázst, ahol méregdrága autók tulajdonosai lesben állnak prédára várva, de csak ritkán hagyja, hogy felcsípjék, és szinte soha nem megy velük szobára.

– Hozd a számlát, Juanito! Mindjárt bealszom itt helyben…

Madrid főterén lakni legalább annyira fényűző, mint amennyire kellemetlen. Óriási luxus kiállni a saját balkonodra, miközben tekinteted a város évszázados épületeit fürkészi. A plaza Mayor sokat változott négyszáz éves történelme során. Sok mindent rendeztek itt az idők folyamán: bikaviadalt, vallásos körmenetet, szabadtéri színjátékot, misét, sőt, még a szent inkvizíció máglyái is fellobbantak itt egykoron, hogy megégessék az egyházból kiátkozottak bűnös lelkét. Elena erkélyéről, ha az ember kicsit hunyorog, jól látható a Casa de la Panadería, A pékség házának díszes homlokzata és a rajta lévő tarka freskók. Elena erkélyéről közvetlen közelről látható az összes utcabál és ünnepély, amit a városháza szervez. Egyben ez a macerás is az ittlakásban. A főváros patrónusa, Szent Izidor ünnepétől a Chotis nevű táncos mulatságon át a lármás karácsonyi vásárig minden az otthonod alatt zajlik. Elena egyszer díjugratóversenyt is látott közvetlen közelről, és az erkélyéről szinte megérinthette a pompázatos jerezi lovak sörényét.

Az exkluzivitással együtt járó, állandó zaj egész évben garantált. A főtéren összesereglett turisták, akik hol a tér egyik nevezetességével, a kövér Pókemberrel fotózkodnak, hol a flamencotáncosnők ölébe hajtják a fejüket, miután pénzt dobáltak az eleven szobrok kalapjába, és megcsodálták a fapofájú kecsekeembert, nem is sejtik, hogy a régi házfalak mögött olyan modern és elegáns otthonok rejtőznek, mint Elena kétszáz négyzetméteres, minimalista stílusú lakása. Amikor a nagyanyjától örökölte, még olyan volt, mint egy hóbortos vénasszony giccses kuckója, ma viszont bármelyik lakberendezési magazin címlapján szerepelhetne.

Elena számára azonban nem ezért felbecsülhetetlen az értéke. Az erkélye egyik titkos szegletében áll egy kamera, ami rejtve van a lakása alatt mászkáló járókelők kíváncsi tekintete elől. Egy háromlábú állvány tartja, és egy fölé hajló konzol védi a berendezést, ami mindig ugyanarra a pontra fókuszál: a calle de Felipe III. torkolatában magasodó boltívre. Úgy van beprogramozva, hogy tíz másodpercenként készítsen fotókat, amiket eltárol a memóriakártyája. Ez már évek óta így megy. Elena gyakran ellenőrzi, hogy minden rendben működik-e. Naponta több ezer fényképet képes rögzíteni a rendszer, ami a telepítése óta több millió fotót megörökített. Elena keveset őriz meg ezekből a felvételekből, és azokat is csak puszta kíváncsiságból. A felvételek többsége úgyis teljesen haszontalan.

Mielőtt leülne a számítógépéhez átnézni a képeket, elindít egy kis zenét az iPadjén. Többnyire mindig Mina Mazzini egyik dalát: Vorrei che fosse amore. Miközben halkan dúdolgat magában, elszív egy szál füves cigit, amit a Didítől szerzett marihuánából sodor magának. Levetkőzik, és nézegeti magát a tükörben. Ekkor látja meg, hogy a vörös Land Rover tulajdonosa egy mély karmolást ejtett a vállán. Elégedetten szemléli, hogy – bár már majdnem ötvenéves – egy fiatal harmincas testével van megáldva. Nem kell órákat töltenie a konditeremben, hogy megőrizze az alakját, és távol tartsa a gömbölyödő zsírpárnákat. Lábujjhegyen belép a tusolóba.

Miközben a langyos víz simogatja a bőrét, azon meditál, hogy talán ma szerencséje lesz, és a sok ezer fotó valamelyikén végre feltűnik az rusnya, himlőhelyes arc, amit oly régóta keres. Szól a telefonja, de ő meg sem rezzen, hagyja tovább csörögni. Csak a sokadik hívásra kezdi sejteni, hogy valami sürgős és fontos dologról lehet szó. A dereka köré csavar egy törölközőt, és apró víztócsákat hagyva maga után kitipeg a fürdőszobából, hogy felvegye a telefont.

– Te vagy az, Rentero? Ma szabadnapom van… Micsoda? Gyilkosság a Quinta de Vista Alegrében? Nem, nem tudom, hol van. Majd csekkolom a térképen. Ja, Carabanchel negyed? Tökéletes. Húsz perc múlva ott vagyok. Legyen inkább harminc. Addigra várjon ott a csapatom.

4. fejezet

Elena félórás előrejelzése túl optimistának tűnt, figyelembe véve Madrid hétfő reggeli csúcsforgalmát. Blanco felügyelő majdnem egy órát késik, és mire megérkezik a helyszínre, a csapata már ott sürgölődik. Ettől elfogja a büszkeség, hiszen mindig azt teszik, amire kéri őket.

– Szarabbul nézel ki, mint ez a földön heverő hulla… Már megint egész éjjel dorbézoltál?

A csapat igazságügyi orvosszakértője, Buendía azon kevesek közé tartozik, akiknek Elena elnézi, ha ilyen hangnemben beszélnek vele. Évek óta együtt dolgoznak, és az életét is rábízná bármikor, bár abban bízik, hogy erre sosem lesz szükség. Elena nem szívesen bízik semmi fontos dolgot másokra.

Ha egy kicsit több ideje lett volna, talán jobban kisminkeli az arcát, hogy elfedje az átmulatott éjszaka nyomait. Csak arra volt ideje, hogy gyorsan felkapjon egy farmert és egy rövid ujjú pólót, megfésülködjön, és bekapjon egy fájdalomcsillapítót. Jelenleg nagyobb szüksége volna egy kávéra, mint egy kupica grappára. Amint alkalma lesz, elzavar majd valakit, hogy hozzon egy jó erős feketét.

– Rentero itt van?

– Nem láttam. Nem hinném, hogy kijön a helyszínre… A holttestet viszont ott találod.

Elena Blanco, a Speciális Esetelemző Egység különleges rendőri ügyosztály parancsnoka még sosem járt a Vista Alegre parkban. Ahogy a többi rendőr kora reggel, ő is elbűvölve nézegeti a burjánzó kerteket, a pompás kastélyokat és a szobrokat. Szerinte is elég gondozatlan az egész birtok, de így számára még vonzóbb, mivel semmiben sem hasonlít az üres látványosságként tetszelgő amerikai típusú, megtervezett parkokhoz. Itt valóban tetten érhető a történelem. Amikor valamelyik kivénhedt zsaru leteszi a valagát az egyik padra, azon lehet, hogy előtte a spanyol királynő csücsült. Elena olyan érdektelen tekintettel méregeti a körülötte nyüzsgő embereket, mintha ott sem lennének.

– Az ott kicsoda?

– Costa rendőr – feleli Buendía. – Ő ért elsőként a helyszínre. Már rég elhúzta volna innen a csíkot, de ifjú kollégája, egy bizonyos Ángel Zárate itt maradt, és mindenről tudni akar. Már kétszer összeakasztotta a bajszát az egységünk oszlopos tagjával, Chescával.

– Mennyi idős ez a Zárate?

– Nagyjából harminc. Tudod, milyenek ezek a fiatal zsaruk. Fel van háborodva, hogy elvettük tőle az ügyet.

– Hát, én szívesen visszaadnám neki.

Nem túl megszokott, hogy a Speciális Esetelemző Egység egyből megjelenjen az ilyen ügyeknél. Jóval később szoktak közbelépni, hiszen a rendőség egyik különleges osztályaként többnyire olyan ügyekkel foglalkoznak, amelyek elhúzódnak az inkompetens rendőri munka következtében. Ezekben a gyanús esetekben nem ritkán merül fel az üggyel foglalkozó közrendőrök személyes érintettsége, egyéb esetek pedig egyszerűen annyira szövevényesek, hogy lehetetlen a különleges egység szakértelme nélkül kibogozni a szálait. Az Egyesült Államokban a Speciális Esetelemző Egység tagjait egyfajta szuperzsaruknak tekintenék, ám Spanyolországban szó sincs erről. Itt ők az a láthatatlan osztag, ami a többi rendőr után ellapátolja a szart. Többnyire azoknak van szükségük rájuk, akik a beosztásuk miatt már nem tudják a megrekedt ügyet más nyakába varrni. Egyetlen kiváltságuk, hogy sokkal nagyobb a mozgásterük, mint bármely másik rendőri egységnek.

– Mi az a fura gönc a hulla derekán? – Elena is kiszúrja rögtön, amit a többiek.

– Egy tüllszoknya, amit a balerinák hordanak. Azt mondják, hogy…

– Tudom. Egy leánybúcsún járt az áldozat – fejezi be a mondatot a felügyelő.

A lakása központi elhelyezkedése folytán erről a témáról is kiselőadást tarthatna. Kevés olyan leánybúcsú van Madridban, amely során ne közvetlenül a balkonja alatt haladna át a visongó leánycsapat. Kezdetben csak a talajrészeg angol legények masíroztak, majd elkezdték utánozni őket a brit csajok, legalább annyira berúgva, mint férfitársaik. Aztán feltűntek a franciák, az olaszok és végül maguk a spanyolok… Rengeteg bóvli tüllszoknyát látott már, sok repkedő menyasszonyi fátylat és nadrágon kívül viselt, csipkés tangákat. Ez utóbbi mostanság már nem divat. A diadémként a homlokra helyezhető műanyag pénisz jelenleg a sláger.

– Chesca, Orduño, gyertek közelebb!

Ők ketten szintén a Speciális Esetelemző Egység tagjai. Kiváló rendőrök. Fiatalok és üdék, lelkesek és sportosak. Elena mindig őket hívja, ha nemcsak az eszét kell használnia, hanem szüksége van némi izomerőre. Orduño a KME-ből, vagyis a Különleges Műveleti Egységből jött át a SEE-be, Chesca pedig a gyilkossági osztályról. Blanco felügyelő személyesen választotta ki őket, egyetértésben az igazságügyi orvosszakértővel, Buendíával és a személyes informatikai tanácsadójával, Mariajóval együtt. Ők azok az emberek, akikben a legjobban megbízik.

– Parancsolj, felügyelő! – Elenának csak nagy nehezen sikerül Orduñót leszoktatni a katonás modorról, de legalább annyit elért, hogy tegeződjenek.

– Zavarjatok el mindenkit a holttesttől! Szükségem van minden épségben maradt nyomra, amit nem tapostak össze az előttünk itt járt helyszínelők. Úgy tudjuk, hogy az áldozat egy leánybúcsún vett részt. Lássuk, hátha kiderítünk még valamit.

Jelenleg világos és egyértelmű parancsokra van szükség, az egyéb elméleteket és teóriákat majd kidolgozzák később a különleges egység főhadiszállásán. Mindenki ismeri Elena munkamódszerét, és tiszteletben is tartják.

– Felügyelő! Mi legyen azzal a két carabancheli kopóval, akik reggel óta itt toporognak az áldozat körül?

– Zárate és Costa, ugye? Nyugi, Chesca, őket majd én intézem. Buendía már beszámolt róluk.

Zárate rendőrnyomozó-helyettest már kiszúrta az előbb, de úgy döntött, vár még egy kicsit, mielőtt odamegy hozzá, hadd lássa akció közben. Elena nem szeret összetűzésbe kerülni az állomány többi tagjával, főleg azokkal a rendőrökkel, akiktől a speciális egység átveszi az ügyet, de ez olykor elkerülhetetlen. A mezei zsarukkal való konfrontáció sokkal inkább Chesca asztala, mondhatni, a legnagyobb hibája. Chesca úgy tekint a csapatukra, mint a saját családjára, és rajtuk kívül mindenki más az ellensége. Szerencsére Orduño ennél jóval diplomatikusabb.

– Most már sínen vagyunk, Buendía. De mondd, miért hívott fel Rentero?

Buendía tudja, hogy Elenának mindig egyenes és tárgyilagos választ kell adnia, nem szabad köntörfalaznia.

– Fuentes, a halottkém vizsgálta meg elsőként közelről a holttestet. Ő egy kiváló szakember, akit évek óta ismerek. Amikor szétfeszítette az áldozat szemhéját, valami pondró bújt ki alóla. És ez nem történhetett a test bomlása miatt, mert a lány pont pár pillanattal később távozott végleg az élők sorából.

– Folytasd…

– Pár évvel ezelőtt Fuentes merő véletlenségből egy ehhez hasonló gyilkossági ügyön dolgozott. Az akkori áldozatot, aki szintén egy ifjú lány volt, a mostanihoz hasonló kegyetlen és rituális módon tették el láb alól. Fuentes megijedt, hogy ennek az ügynek köze van ahhoz az esethez, ezért felhívta Rentero parancsnokot, Rentero pedig egyből kirendelt minket.

– Na tessék, megint ez a sorozatgyilkosos sztori… Nem lehetne betiltani, hogy nyomozók ostoba filmeket nézzenek?

– Ez nem vicc, Elena! Mindjárt elszállítjuk a holttestet a törvényszéki kórboncnokhoz, és hamarosan tájékoztatlak a boncolás eredményéről.

– Ahogy itt végzek, én is megyek utánad. Most pedig beszélek ezzel a Záratéval…

Oda se kell mennie hozzá, mert Zárate is felfigyelt rá, hogy Elena a főnök, és máris ott terem előtte, hogy panaszt tegyen, amiért elvették tőle az ügyet.

– Ön ennek az egységnek a parancsnoka? – csattan fel gőgösen.

– Úgy hallottam, te értél a helyszínre elsőként. – Elena szokása, hogy figyelmen kívül hagyja a hozzá címzett kérdéseket, ezzel is érzékeltetve, hogy ő diktálja a játékszabályokat. – Én Blanco felügyelő vagyok, a Speciális Esetelemző Egység parancsnoka.

– Tehát igaz… A különleges egység valóban létezik.

Blanco meglepődik az ifjú zsaru flegma reakcióján, miközben nem bírja figyelmen kívül hagyni, hogy a sötétbarna hajú, kisportolt testű, fiatal rendőr milyen vonzó és jóképű. Ha lenne még egy vörös terepjárója is, Elena egészen biztosan elvinné őt Didí parkolójába az egyik átdorbézolt este után.

– Innentől átvesszük az ügyet.

– Hogyhogy? Az ügy területileg a mi rendőrőrsünk hatáskörébe tartozik!

– Lehet, hogy az élet néha igazságtalan, de így legalább látod, hogy a különleges egység valóban létezik. Másrészt nekem kizárólag a feletteseidnek kell beszámolnom, úgyhogy tehetsz nekem egy szívességet: húzd el a csíkot, és ne hátráltasd a bizonyítékok begyűjtését.

5. fejezet

Elenának nem volt ideje hazamenni és átöltözni, így a Vista Alegre-i helyszínelés alatt viselt pólóra és farmerra gyorsan felveszi a fehér köpönyeget, majd felteszi a szintén kötelező sapkát és a maszkot, mielőtt belépne a boncterembe. Nem szeret ilyen slamposan öltözni, mert mindig számítania kell Rentero parancsnok hívására, hogy azonnal menjen valamelyik ötcsillagos szállodába vagy az egyik drága, belvárosi étterembe, ahol a luxuskörülményekhez szokott főnöke általában szerette lebonyolítani a szakmai találkozókat.

– Találtál valamit, Buendía?

– Csak rád vártunk, hogy belevágjunk – közli az igazságügyi orvosszakértő. – Eddig csak külső vizsgálatokat végeztünk.

– És van bármi jel, amely alapján azonosíthatjuk áldozatunkat, ezt a cigány menyasszonyt? – Elena azért nevezi így, mert sejtelmük sincs a valódi kilétéről.

– Van rajta egy tetoválás, ami egy lepkét ábrázol. Mindjárt átküldöm a fotókat.

A tetoválás nem túl hivalkodó helyen, a lány jobb lapockáján található. A gyönyörű pillangónak kék, zöld, vörös és fekete színekben pompáznak a szárnyai.

– Ez egy konkrét lepke, vagy van valami szimbolikus jelentése? – Elena eltűnődik, hogy van-e bármi köze ahhoz a lárvához, ami előbújt az áldozat szeméből. Hiszen a lárva a pillangó kifejletlen bábja.

– Semmit sem tudok a lepkékről, Elena. De majd kiderítem.

Buendía felemeli a halott lány ujjait.

– Nézd. Bőrfoszlányok a körmei alatt.

– Vajon a gyilkostól származnak?

– Vagy tőle, vagy a barátjától, vagy bárkitől, akit megkarmolt… – közli Buendía. – Mintát veszek, és megvizsgáljuk.

– Megerőszakolták a lányt? – Elena tudja, hogy a nők ellen elkövetett erőszakos bűncselekmények számottevő része magában foglalja a szexuális abúzust, vagy az áldozat halála előtt, vagy utána.

– Ezt még alaposabban kivizsgáljuk, de nem úgy tűnik, hogy megerőszakolták.

Elena szereti figyelni Buendíát munka közben. Alázattal, de biztos kézzel nyúl a vizsgálati alanyhoz. Olyan aprólékos figyelemmel végzi a dolgát, ami párját ritkítja a szakmában. Mindig két asszisztens sürgölődik körülötte, akik ugyanolyan hatékonyan és csöndesen végzik a dolgukat.

– Ezt nézd…

Buendía három apró lyukra mutat a lány koponyáján, amit egy kör alakú vágás köt össze. Az áldozat feje ezen a kis területen teljesen kopaszra van borotválva. Elena már a Vista Alegre-i birtokon észrevette, hogy a halott menyasszony sötét és csillogó, hosszú haját nem mocskolták be vérnyomok.

– Ez a körkörös bemetszés egészen durva és kezdetleges. Talán egy éles késsel vagy egy sniccerrel ejtették, hogy megjelöljék a furatok helyét. Ahhoz viszont kétség nem fér, hogy egy finom és precíz elektromos fúróval készítették a furatokat, amin keresztül a lány fejébe juttatták a lárvákat.

– Lárvák vannak a lány fejében? – fakad fel Elena enyhe undorral, amit kevés sikerrel próbál leplezni.

– Attól tartok, az egész feje tele van férgekkel. De ezt addig nem merem kijelenteni, amíg fel nem tártam a koponyaüreget. Ez nem lesz kellemes… Jobb lesz, ha hátrébb állsz egy kicsit.

Elena úgy dönt, egy tapodtat sem mozdul, bármennyire is kellemetlen nézni, ahogy meglékelik az ifjú lány koponyáját. Egy váratlan telefonhívás végül kimenti a helyzetből, és egyből odébb lép.

– Rentero? Na végre… Micsoda? Az Orvostudományi Egyetem kantinjában negyedóra múlva? Oké. Ott találkozunk.

Indulás előtt még marad annyi ideje, hogy lássa, ahogy Buendía előbb a vésővel, majd a csontfűrésszel szorgoskodik. Ezt követően a segédei a kezébe nyomnak egy csavaros eszközt, amivel könnyen szétfeszíthető a koponyaboltozat, és tubarózsaként kinyílik az egész fejtető.

– Na lássuk… A koponya belseje tele lárvákkal. A hemzsegő férgek teljesen felfalták az áldozat agyszövetét. Muszáj felhívnom egy rovarszakértőt, hogy kiderítsem, mivel van dolgunk – közli tömören Buendía, mielőtt Elena távozna a boncteremből.

Manuel Rentero rendőrbiztos, műveleti igazgatóhelyettes és parancsnok, a spanyol rendőrség második számú embere az Orvostudományi Egyetem ebédlőjének egy asztalánál várja Elenát.

– Beszéltél mostanság az anyáddal? – kérdezi a felügyelőt üdvözlés helyett.

Rentero nem csupán a felettese, hanem Elena édesapjának a régi barátja, aki az előbbi halála óta kiváló kapcsolatot ápol Elena anyjával, sőt, sokkal gyakrabban látogatja őt, mint Elena.

– Te biztosan jobban tudod, merre jár…

– A Comói-tónál üdül… Ezt sem tudod? Mindig Lombardiában tölti a tavasz utolsó heteit. Mióta nem találkoztál vele?

– Próbálom hasznosabb dolgokkal tölteni a szabadidőmet. – Elena visszafogja magát, hogy szavaiból ne hallatszon ki a túlzott irónia. Sok éve nem követi nyomon a családfája történéseit. Ezzel együtt nem akarja megsérteni Renterót, aki a szüleihez hasonló sznobok kasztjába tartozik. Rentero legalább becsülettel dolgozik. Erélyes, de jó főnöknek tartja. – A reggel megtalált lány boncolásáról jövök. Elég ocsmány módon bántak el vele.

– A lárvákra gondolsz?

– Azt meg honnan tudod?

– Puszta megérzés. Susana Mayaca, huszonhárom éves, félig roma, félig fehér származású lány. Hét évvel ezelőtt volt egy hasonló eset – foglalja össze Rentero a tényeket. Elena örül, hogy innentől kezdve a nevén nevezheti a meggyilkolt lányt: Susana.

– Az előző eset teljesen megegyező a mostanival?

– Azt a lányt úgy hívták, Lara. Ő volt Susana nővére. Szintén esküvőre készült.

Elena Blanco egy szót sem szól, de magában megfogadta, hogy addig nem nyugszik, amíg elő nem keríti a két gyilkosság aljas elkövetőjét. Mi másért volna rendőr? Adott két lánytestvér, akik házasodni készülődtek, de mindketten halottak. Pondrók zabálták fel az agyvelejüket. Most már érti, miért hívták ki a különleges egységet ehhez a borzalmas ügyhöz.