Veszprémi ősz – Az 1956-os forradalom 70. évfordulójára (részlet)
Author: Fábián Janka
Date: 2026
Keywords: 894.511-31 (UDC/ETO)
Description: 1956 SZEPTEMBERÉBEN Eckert Andrea Budapestről Veszprémbe költözik, hogy megkezdje a tanulmányait a nemrégiben alapított Nehézvegyipari Egyetemen. A lány a gimnáziumi szerelmét követi a dunántúli kisvárosba, és eleinte nehezen találja meg a helyét a közösségben. Az ősz azonban nemcs ak az új barátságokról és a tanulmányi nehézségekről szól. Október elején sorra érkeznek az eleinte lelkesítő, majd nyugtalanító hírek a fővárosból, az egyre mélyülő politikai válságról és az értelmiség, elsősorban az egyetemisták szervezkedéséről. Az események sodrából Veszprém és az itteni diákság sem maradhat ki.
Publisher: Libri Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

Első kiadás

© Fábián Janka, 2026
© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026
Minden jog fenntartva

Borítókép © Ildikó Neer / Trevillion Images

Az őszi szélben a veszprémi tornyok

Megint a magyar zászlót lengetik.

S amíg élünk, míg vízzé nem lesz vérünk,

A magyar zászlót le nem vehetik.

(Veszprém válaszol Budapest ifjúságának, részlet)

H. L.

Veszprém Megyei Népújság, 1956. október 27-én

Veszprém, 1956. október közepe

A napsütéses enyhe őszi időben sokan sétáltak a vár tövében, a Séd patak mentén, fiatal párok kézen fogva andalogtak, idős nénik az ölebüket sétáltatták, anyák a gyerekeiket babakocsiban tolva, vagy a kezüket fogva levegőztek a vasárnapi ebéd után. Eckert Andrea néhány egyetemista társával is összetalálkozott, és köszöntötték egymást, de aztán mentek is tovább. Gólyaként még alig egy hónapja kezdte el a tanulmányait a Veszprémi Nehézvegyipari Egyetemen, és egyelőre kissé elveszettnek érezte magát. Barátai sem igen voltak még, talán egy-kettő… eléggé magának való is volt úgy általában, de azért kedves és barátságos is, ezért mindenki mosolygott rá, aki felismerte, viszont senki sem állt meg, hogy beszélgessen vele. Nem is bánta… szándékosan a hóna alá vette néhány jegyzetét és egy vaskos könyvet, jelezve, hogy igazából tanulni jött ki a szabadba, és csak megfelelő helyet keres ehhez – valami nyugalmasabb zugot a parkban, lehetőleg a patak partján, a színesedő lombozatú fák árnyékában.

Az utóbbi hetekben hol megbánta azt, hogy ide jelentkezett, hol örült neki, hogy ebben a kedves, hangulatos kisvárosban, ezen a vadonatúj egyetemen1 tanulhat. Otthon, Budapesten annak idején a szülei alaposan meglepődtek ezen a döntésén – ők mindketten orvosok voltak, mint ahogyan a családjában szinte mindenki. A két bátyja is orvosnak tanult, az idősebb Budapesten, a kisebbik pedig Pécsett, már egy éve. Mindenki arra számított, hogy a legfiatalabb gyerek, az egyetlen lány az Eckert családban, mindenki kedvenc Andikája is az elődök nyomdokába lép, és medikának jelentkezik valahová. De legalábbis valami hasonló hivatást fog választani; mondjuk ápolónő vagy gyógyszerész lesz belőle. Ám Andi bejelentette, hogy ő bizony vegyész szeretne lenni, és már be is adta a jelentkezését a csupán néhány éve alapított veszprémi egyetemre.

Éppenséggel nem értették ezt a választást, de mivel Andi igencsak elszántnak, majd, amikor felvették, kimondottan boldognak tűnt, elfogadták.

A lány persze a világért sem árulta volna el senkinek, hogy a legfőbb oka annak, hogy mindenáron ide akart jönni, nem más, mint a szerelem.

Azért valójában érdeklődött a vegyészet iránt is, különösen az utolsó gimnáziumi évében, miután végleg eldöntötte, hogy vegyészmérnök lesz. A kémiát mindig is szerette, és lenyűgözték őt a látványos kísérletek, amiket a régi vágású, csokornyakkendős tanáruk, Géza bácsi végzett a mindig szúrós szagú, titokzatos kémcsövekkel zsúfolt laborban. Mikor Andi – akit egyébként is nagyon kedvelt – bejelentette neki, hogy melyik hivatást választotta, kicsit ő is meghökkent, de utána külön is foglalkozott vele, odafigyelt rá, pluszfeladatokat adott neki, és így a felvételin a lánynak semmi gondja nem akadt. Mikor megkapta az értesítést, madarat lehetett vele fogatni!

– Felvettek, felvettek! – kiabálta, és diadalmasan lobogtatta a gépelt papírlapot, amelyben értesítették, hogy 1956 szeptemberétől a Veszprémi Nehézvegyipari Egyetem hallgatója lesz.

– Akkor hát elköltözöl? – nézett rá Édesanya könnybe lábadt szemmel. – Tavaly Miki, most pedig te… Egyedül Karcsi marad itt velünk.

– Veszprém nem a világ vége – vigasztalta őt Édesapa. – Még közelebb is van Pécsnél.

De Édesanya csak a fejét ingatta. Mindegy az! Ha Andi is kirepül a családi fészekből, üres lesz a lakás. Három gyerekkel még kellett nekik a négy szoba, de így…

– Gyakran hazalátogatok majd! – biztatta őket a lány. – Gyakrabban, mint Miki, megígérem!

A fiatalabb fivérének ugyanis annyira tetszett a pécsi egyetemi élet, hogy alig látták őt. Hébe-hóba levelet írt, de amúgy csak sátoros ünnepekre utazott haza, a budai, Krisztina körúti lakásukba. És hamarosan a nagyobbik fiú, Karcsi is elköltözik – a menyasszonyával, Esztivel már az esküvőn gondolkodtak, és albérleteket nézegettek az egyetem közelében, noha Édesanya nem győzte hangsúlyozni, hogy eleinte mindkettőjüket szívesen látják a lakásukban. Főleg hogy most Andika is elköltözik, tényleg annyi helyük lesz, hogy táncmulatságot is rendezhetnének.

– Ne aggódj, édesem, valószínűleg úgysem sokáig fogják tűrni a kommunisták, hogy kettecskén éldegéljünk egy ekkora lakásban. Majd megoldják ezt a mi nagy problémánkat, ne félj! – tréfálkozott vele Édesapa.

Édesanya erre persze megijedt.

– Gondolod, hogy ki kell költöznünk innen? De hiszen… ez a te szüleid, előtte meg a nagyszüleid lakása volt!

– Gondolod, ez érdekli őket? – Eckert Jenő, a Péterfy utcai kórház sebész főorvosa a fejét ingatta. – Nem törődnek ők az ősökkel, az örökséggel és hasonlóan avítt dolgokkal. Csak azért tarthattuk meg ezt a lakást, mert nagycsaládosnak számítottunk. De már akkor is ferde szemmel néztek ránk, nem emlékszel? Amolyan nagypolgári származékokként sohasem voltunk a kedvenceik. A másik szerencsénk, hogy jó szakemberek vagyunk… a gyerekeinknek is ez az egyetlen esélye. Örüljünk neki, hogy eddig mindegyiket felvették az egyetemre, elsőre! Most a kis Andikát is… még ha nekem furcsa is, hogy lány létére éppen ezt a Nehézvegyipari Egyetemet választotta. Ej, hidd el, én sem tudom már követni ezt a modern világot! Ma a traktoroslányok és a női mérnökök a divatosak.

Andi közben nagyokat hallgatott, és magában mosolyogva, csendben ette a mákos tésztát, ami kicsi kora óta az egyik kedvence volt.

Ha tudnák, hogy nem is elsősorban a vegyészet miatt esett a választása a dunántúli városka iskolájára! Hanem elsősorban azért, mivel Kemenes Rudi is ott tanult, immár egy esztendeje. Rudiba elsős gimnazista korában szeretett bele halálosan és visszavonhatatlanul, amikor még a tanév legelején lovagiasan felsegítette őt, egy nagyon csúnya orra esés után a folyosón, azután még a rajta önfeledten nevetőket is helyretette, majd hozzá fordult, és gyönyörű kék szemében őszinte aggodalommal megkérdezte:

– Jól vagy? Nem ütötted meg magadat?

– Nem! – mosolygott Andi hősiesen, noha mindkét térde és az egyik könyöke is sajgott. De mit számított ez a csekélység ahhoz képest, hogy abban a pillanatban örökre elveszítette a szívét.

Rudi persze az egész gimi legnépszerűbb sráca volt, így Andinak ezután a legkisebb esélye sem volt rá, hogy magára vonja a figyelmét – hacsak megint orra nem bukik előtte, de az túl átlátszó lett volna.

Ahogyan a fiú érettségije közeledett, és Andi már attól tartott, hogy soha többé nem fogja őt látni, egyszer csak világosság gyúlt a fejében.

Hiszen kézenfekvő a megoldás! Ugyanarra az egyetemre kell jelentkeznie, ahová ő. Gyorsan kiderítette, Rudi hová adta be a jelentkezését – a fiú választása némileg meglepte, de ezek után még jobban ráfeküdt a reál tárgyakra, elsősorban a kémiára, és amikor eljött az ideje, hogy a továbbtanulás felől döntsön, habozás nélkül a Veszprémi Nehézvegyipari Egyetemmel rukkolt elő meglepett szülei és bátyjai előtt.

– Ejha, akkor mérnök asszony leszel? – vigyorgott Miki. – Hát, ez nem akármi!

– Talán mérnök elvtársnő – javította ki az öccsét Karcsi gúnyos hangsúllyal. – Asszonyok és urak már nincsenek, te buta, nem tanultad még meg?

A padon üldögélő Andi, a jelenetet felidézve, halványan elmosolyodott. Az ábrándozásból egy, a lábához ütődő labda zökkentette ki. A következő pillanatban egy kétévesforma masnis-loknis szőke kislány szaladt oda hozzá a játékszerért, majd az édesanyja is megérkezett, aki nevetve kapta fel a kicsit, majd a labdát is.

– Elnézést kérek! – mondta Andinak. – Margitka, legközelebb vigyázz jobban! – fordult a kislányhoz, majd egy puszit nyomott az arcára.

– Semmi baj! – mondta Andi, majd felemelte a fejét, mivel valaki megállt a padja mögött, az árnyéka a nyitott könyvére vetődött.

– Jó napot kívánok, tanár úr! – köszönt hangosan a jövevény az asszony és a kislány mellett ekkor megálló megnyerő arcú, szakállas férfira.

– Jó napot, Máté! – A férfi mosolyogva meghajtotta a fejét, majd átvette a kislányát a feleségétől, és Anditól is elbúcsúzva továbbmentek. A lány egy darabig utánuk bámult – milyen kedves család! A férfi mintha bicegne egy kicsit, de ez egyáltalán nem zavarta abban, hogy a ficánkoló kislányát a karjában vigye. Andi csak ekkor fordult a mögötte álló fiúhoz, aki a csoporttársa volt, és az egyetlen veszprémi lakos, akivel eddig úgy-ahogy összebarátkozott.

– Szia, Máté. Ki volt ez?

Koós Máté ekkor leült mellé a padra, és kényelmesen elhelyezkedve felé fordult.

– Brusznyai Árpád tanár úr. A gimiben tanított… nekem csak történelmet, mivel reál osztályba jártam. De a húgomnak latint meg németet is tanít. Az egyik legjobb tanárom volt, Babi is nagyon szereti.

Máté húga, Babett, vagyis ahogyan mindenki becézte, Babi a város egyik legszebb lánya volt – Andi legnagyobb bánatára, ugyanis Rudi, a titkos szerelme is csapta neki a szelet. Máté, a lány bátyja ezzel szemben inkább Andi iránt érdeklődött, ám ő sajnos egyáltalán nem volt olyan vonzó külsejű, mint a testvére, kissé zömök testalkatával, elálló fülével, keseszőke hajával. A legszebb a világoskék, kedvesen csillogó szeme volt. Nem olyan gyönyörű mély ibolyakék, mint Rudié, ami egy pillanat alatt megolvasztotta minden valamirevaló fiatal lány szívét, de azért abba is bele lehetett feledkezni… már ha az ember közben nagyvonalúan megfeledkezett az elálló fülekről és a kissé idétlen vigyorról, ami most is beragyogta a „málé” Máté arcát.

– Mit tanulsz? – érdeklődött, majd lehajolva megnézte a tankönyv borítóját. – Analitika? Uh, igazad van. – Megdörzsölte a homlokát. – Nemsokára zárthelyit írunk! – Felsóhajtott. – De én most egyáltalán nem tudok a tananyagra koncentrálni!

Ezzel Andi is pontosan így volt, de azért incselkedve oldalba bökte Mátét.

– Nocsak, és miért? Csak nem szerelmes vagy?

A fiú szeme egy pillanatra elkerekedett, de aztán látta a lány arcán, hogy csak szórakozik vele. Elnevette magát.

– Dehogynem, méghozzá beléd… na de úgysincs semmi esélyem, nem igaz? Kemenes kartárs mellett nem rúghatok labdába.

Andi elkomolyodott. Kicsit neheztelt Mátéra – most meg mit jön ezzel? Vajon ennyire nyilvánvaló, hogy ő is Rudi után epekedik? Miközben nagyon jól tudja, hogy a fiú ma is a húgával, Babival randizik – látta is őket fönt a várban andalogni, mikor a kollégiumból lefelé tartott a parkba.

– Ugyan – motyogta, de akarata ellenére elpirult. – Én sem igazán tudok odafigyelni, de nem azért. Olyan szép idő van! – Körülnézett. – Abnormálisan szép… ilyen késő ősszel.

– Igen, van valami furcsa a levegőben. – Máté egy pillanatra elhallgatott, és egymásra néztek. – Amióta Rajkot eltemették – folytatta halkabban –, vagy még előtte kezdődött, nem is tudom. Otthon a szüleim is folyton egymás közt sutyorognak, és szinte falják a pesti újságokat. Meg a rádiót nyekergetik, a Szabad Európát próbálják befogni.

– A Szabad Európát mi is folyton hallgattuk otthon. – Andi is suttogóra fogta a hangját, és ösztönös mozdulattal körül is nézett, mielőtt folytatta. – Apa egészen halkra vette, és közvetlenül a készülék mellé ült, szorosan a hangszóróra tapasztva a fülét. Nekem ilyenkor az ajtónál kellett őrködnöm, hogyha valaki véletlenül arra jön a körfolyosón, nehogy meghallja. Pedig az összes többi szomszéd is azt hallgatta, de tudod, mi van, az ördög nem alszik.

Máté buzgón bólogatott. Mindkettőjüknek jólesett, hogy időről időre megbeszélhették egymással ezeket a kényes és veszélyes témákat. Szerencsére már az első napokban kiderült, hogy mivel hasonló a családi hátterük, ezért a politikai nézeteik sem különböznek. Máté ezen felbuzdulva meg is hívta magukhoz a lányt, a belvárosi lakásukba, ami a főtérről nyíló egyik kis hangulatos utcában volt. A szülők és Babi is igazán kedvesen fogadták Andit, és otthon Édesanyáék is nagyon örültek, hogy ilyen gyorsan talált magának helyben barátokat. Andit csak az zavarta, hogy nemcsak Máté, de az egész család is úgy viselkedett vele, mintha már legalábbis a fiú gyűrűs menyasszonya lenne – emiatt az utóbbi időben el is maradozott. No meg azért is, mivel az amúgy nagyon kedves és csinos Babiban veszélyes vetélytársat látott, nem is alaptalanul. A lány egyfolytában Kemenes Rudiról és a közös programjaikról fecsegett, mit sem sejtve arról, hogy ezzel összetöri Andi szívét. Nemrégiben pedig azzal állt elő, hogy Mátéval és Rudival együtt csináljanak négyesben közös programokat.

Még csak az kéne!

Így hát az utóbbi időben valami kifogással mindig lemondta a meghívásokat, de úgy tűnt, hogy Máté nem neheztel ezért. Andinak nagy kő esett le a szívéről, ugyanis igazán kedvelte a fiút.

– Nyáron meg másról sem volt szó nálunk, mint a Petőfi-kör üléseiről – folytatta a lány. – Édesapát egészen fellelkesítették… főleg amikor az orvosok is elkezdtek szervezkedni. Olyan jó lenne tudni, hol tart most ez a dolog! – Felsóhajtott. – Levélben vagy telefonon nem merem megkérdezni…

Máté arca felragyogott, és kissé közelebb húzódott Andihoz.

– Képzeld, tegnap itt, nálunk is volt egy hasonló értelmiségi gyűlés. A szüleim is részt vettek rajta, meg Brusznyai tanár úr is, és egyetemi oktatók… Veszprémben is meg akarják alapítani a Batsányi-kört a Petőfi-kör mintájára. Valami elkezdődött! Nagyon izgalmas, nem igaz?

Ekkor már olyan közel hajolt Andihoz, hogy az arcuk kis híján összeért. A lány önkéntelenül elhúzódott tőle, de az ő arca is kipirult a lelkesedéstől.

– De gondolod, hogy a szovjetek meg az ávósok hagyni fogják ezt?

Máté egy ideig hallgatott, és összehúzott szemöldökkel bámult maga elé. Majd alig hallhatóan csak ennyit mondott:

– Mi vagyunk többen.

Tartalom

Veszprém, 1956. október közepe

Október 19-én, pénteken

Október 22-én, hétfőn

Október 23-án, kedden

Október 24-én, szerdán

Október 25-én, csütörtökön

Október 26-án, pénteken

Október 27-én, szombaton

Október 28-án, vasárnap

Október 29-én, hétfőn

Október 30-án, kedden

November 1-én, csütörtökön

November 2-án, pénteken

November 3-án, szombaton

November 4-én, vasárnap

November végén

December elején

December végén

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Kiss Béla

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 604 822 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípus

Source Serif 4 – SIL Open Font License