Renáta W. Müller

A VÉDELMEZŐ

Renáta W. Müller: A védelmező

©Renáta W. Müller

Szerkesztette: Jánosi Renáta

Borítóterv: Szabó Borka

https://www.facebook.com/renatawmuller/

https://www.instagram.com/renatawmuller/

Tik Tok: rencsiwmuller

A kiadvány sem részben, sem egészben nem sokszorosítható a kiadó írásbeli engedélye nélkül.

Minden jog fenntartva!

A könyv digitális változata ugyanolyan szerzői jogvédelem alá esik, mint a nyomtatott formátum. Ne tölts le illegálisan e-könyvet, hisz ez a törvénybe ütköző tevékenység megfosztja a szerzőt a munkája után járó honoráriumtól.

ISBN: 9786150085227

Tartalom

1. Fejezet

2. Fejezet

3. Fejezet

4. Fejezet

5. Fejezet

6. Fejezet

7. Fejezet

8. Fejezet

9. Fejezet

10. Fejezet

11. Fejezet

1. Fejezet

JELEN

Raven

A földön hasalok, homlokom a padló hidegéhez tapad, remegő kezeimet a fejemre szorítom. Az automata fegyver ropogása fájdalmasan hasít a dobhártyámba, a betört kirakatüveg éles szilánkjai szanaszét repülnek az üzlethelyiségben. Az ösztönöm azt súgja: Állj fel és menekülj!, mégsem hallgatok rá, hanem minden bátorságomat összeszedve, nyakamat a vállaim közé húzva, laposkúszásban mászok a pincelejáró felé. Tudom, ha engedem eluralkodni magamon a pánikot, ahelyett, hogy ésszerűen cselekednék, az az életembe is kerülhet. Édesapám és a nagybátyám már kiskoromban felkészítettek engem és az unokatestvéreimet arra, hogy mit kell tennünk hasonló helyzetben, ha életben akarunk maradni. Szorosan a földön maradni, ki a lővonalból, fedezéket keresni, várni az erősítést. Mennyire reméltem, hogy soha többé nem kell felidézzem ezeket az intelmeket, de a partyservice üzletem falába csapódó golyózápor brutális módon ránt vissza a realitás talajára. Valakik ismét az életemre törnek, körülöttem tombol a káosz, és én semmit nem tehetek ellene.

– Sue! Jason! A földre! Le a földre! – ordítom, ahogy csak a torkomon kifér. A hátam mögött hatalmas robbanással durran szét az óriási, díszüveges chardonnay, amit a nagybátyám ajándékozott, amikor két évvel ezelőtt, reménnyel telve megnyitottam az üzletet. Tehetetlenül lesem, ahogy az ínyencségekkel telepakolt üvegvitrin fülsiketítő robajjal hull millió darabra, de nem fordulok meg. Elszántan mászok tovább a pincelejáró felé, legyűrve a szaggató fájdalmat, amit az alkaromba fúródó üvegszilánk darabkák okoznak. Nem akarok meghalni. Eszem ágában sincs a következő áldozata lenni ennek az eszeveszett háborúnak, amely már eddig is túl sok vért követelt. A szüleimét is – fut végig rajtam a fájdalmas gondolat, amint elérem a pinceajtót. Rágondolni sem akarok, mennyien áldozták már az életüket a családi lojalitás oltárán, rokonok, barátok, akiknek így vagy úgy, de köze volt a Bertone klánhoz.

Sue, a cukrászom kétségbeesett sikítása még a fegyverek ropogásának a hangján is túlhallatszik.

– Maradjatok a földön! Erre! Erre! – artikulálom, és hevesen a pincelejáró felé mutogatok. A földön remegő két alkalmazottam halálra rémült, falfehér arca láttán elszorul a szívem, és mint valami éles bárd, súlyt le rám a felismerés: életem egy újabb fejezete zárult le. Ha túl is éljük a golyózáport, semmi nem lesz már olyan, mint azelőtt. Ismét menekülnöm kell, hátrahagyva mindazt, amit eddig sikerült felépítenem. Megszámolni sem tudom, hányadszorra kell rettegnem az életemért.

Hátamat a falnak támasztva gubbasztok a pince kövén, mellettem Jason, sápadt arccal sokkos állapotban mered maga elé. Sue, az üzletünk egyébként vicces és jókedélyű cukrásza, az egyetlen rendelkezésre álló széken ül, két kézzel markolja a peremét, egész testében reszket. Csendre intettem őket, amint bezártam magunk mögött az ajtót, így most mind a hárman döbbent némaságban várjuk, hogy mi lesz. A golyózápor döreje egy ideje elhalt fentről, és lépések zaja sem hallatszik már, de eszemben sincs kinyitni az ajtót. Talán csak egy trükk, és arra várnak, hogy előmásszunk a rejtekhelyünkről. Sokkal biztonságosabb, ha megvárjuk Emilio bácsi embereit. Mert érkezni fognak, ebben halálosan biztos vagyok. Fáradtan behunyom a szemem, fejem sóhajtva a falnak támasztom. Kimondhatatlanul elegem van ebből az egészből. Két év kitartó munkája semmisült meg az imént, pár perc leforgása alatt, mégsem az anyagiak miatt aggódom. A pénz sosem volt gond a Bertone családban. Emilio, a bácsikám, bármikor szponzorálná az üzlet újraépítését, vagy egyszerűen vásárolna nekem egy másikat. Persze sosem engedném, hogy ezt tegye, ő meg duzzogna egy ideig a makacsságom miatt. Az is mérhetetlen jó érzéssel töltött el, hogy a partyservice boltomat a saját erőmből építettem fel, és nem az ő anyagi támogatásával. Emilio Bertone szereti azt hinni, hogy pénzzel minden problémát megoldhat, és néhány ropogós bankjeggyel minden szájat betömhet.

Ami sokkal inkább nyomaszt, az az, amit ez a rajtaütés jelent. Ez egy nyílt hadüzenet volt Emilio bácsi számára, aki ezek szerint ismét harcban áll a konkurens maffia családok egyikével, vagy talán többel is. A fegyveres támadás figyelmeztetés volt, hogy az ellenségei nem riadnak vissza semmitől, készek a legvégsőkig elmenni, a családja életére törni.

A merénylet nem csak az üzletem pusztulását jelenti, hanem azt is, hogy fel kell adnom az elmúlt évek során kemény munkával felépített egzisztenciámat, ráadásul a komoly harcok árán visszaszerzett lelki békém is a sárba lett tiporva.

Szomorú tekintettel nézem az alkalmazottaim halálra vált arcát. Alkalmazottak, akik az elmúlt két évben a barátaimmá váltak, de akikkel ezek után meg kell szakítanom a kapcsolatot. Tudom, hogy a bácsikám bőkezűen gondoskodni fog róluk cserébe a hallgatásukért, és biztosan nem lesz anyagi gondjuk, míg új munkahelyet nem találnak, de ez a dolognak csak az egyik része. Torkomat elszorítja a fájdalom, ha arra gondolok, hogy nem találkozhatunk többé, és csak remélni tudom, hogy idővel sikerül nekik lelkileg is túljutni a traumán.

Mindennek a családom az oka. Minden keserűségnek, ami az elmúlt tíz évben ért, a Bertone család alvilági tevékenysége az előidézője. Hányszor, de hányszor kívántam, bárcsak egy normális családba születtem volna. Olyan emberek közé, akiknek talán nincs annyi pénzük, de az, amilyük van, nem illegális autókereskedésből, szórakozóhelyek üzemeltetéséből, drogokból és fegyvercsempészetből származik. Egy olyan családba, ahol nincs szükség testőrre, ahhoz, hogy az operába látogassanak. Akiknek a kocsiját nem szorítják le az útról gengszterek, akik nem hagyják árván a tizenhárom éves lányukat, és akik a riválisok bosszújától félve, nem tartják az unokahúgukat hét lakat alatt egy bunkernek is beillő birtokon. Sokszor, keserűséggel a szívemben kívántam, bárcsak egy átlagos, unalmas családba születtem volna.

Miután alaposan kibőgöm magam egy-egy ilyen mélypont után, mindig eljutok oda, hogy eszembe jutnak szeretett unokatestvéreim, Alessandro és Christiano, akik viszont imádnak engem. Sandro négy, Chris pedig egy évvel idősebb nálam, és szívemből a bátyáimnak tekintem őket. Meg kell hagyni, ők is pont úgy bánnak velem, mint a kishúgukkal, beleértve a dolog összes pozitív és negatív oldalát. Meg persze eszembe jut a nagynéném, a vagány Claire, anyám egykori bizalmasa, aki gyakorlatilag a pótanya szerepét tölti be az életemben a saját édesanyám halála óta. És ott van még a nagybátyám, Emilio Bertone, a Főnök. Odaadó és gondoskodó családapa, szerető férj, sikeres üzletember, mellesleg, a keleti part legbefolyásosabb maffia vezére. Emilio bácsinak nincs saját lánya, így rajongással szeret, kényeztet és védelmez engem, mintha csak a sajátja lennék. Én pedig, akármennyire is próbálom utálni a maffiafőnököt, sosem vagyok képes sokáig haragudni rá. Nem nevezem őt az apámnak, de a szívemben annak tekintem.

És persze a barátom, Johnny, akit egy partyservice munkán keresztül ismertem meg fél éve, és már csak azért is ragaszkodom hozzá, mert a világon semmi köze a maffia világhoz. Eljárogatunk együtt szórakozni, jól érezzük magunkat, és talán, idővel ebből még egy komoly kapcsolat is lehet. A románcom Johnny-val, nem vulkánkitöréshez hasonló, mindent elsöprő szenvedély, de van benne lehetőség. Ráadásul keserű tapasztalatból tudom, hogy a ’mindent elsöprő szenvedély’ sem garancia arra, hogy a dolgok kedvezően alakulnak egy férfi és egy nő között.

Ezek az emberek a családom. Ezért aztán, mire idáig jutok borús gondolataimban, mindig rájövök, hogy mégsem cserélném el őket senki másra, és hogy elmondhatatlanul hiányoznának, ha eltűnnének az életemből. Nem vágyom több fájdalmas búcsúra, nem akarok többé szeretett emberek koporsója felett zokogni. Gyűlölöm a család alvilági tevékenységét, de szeretem magát a családot. Lélekben képtelen vagyok a véreskezű maffiafőnököt elválasztani Emilio bácsitól, aki hegedűn játszva, bolondozva szórakoztatott bennünket a karácsonyfa alatt. Magam is tisztába vagyok vele, mennyire tudathasadásos az egész helyzet, de egyszerűen ez a Bertone klán, én pedig, ha akarom, ha nem, a része vagyok ennek az egész őrületnek.

Léptek zaja üti meg a fülemet, ami azonnal kirángat kínzó gondolataimból. A nesz egyre közelebbről hallatszik, majd egyszer csak tompa kopogás hallható a vastag betonajtó másik oldaláról. Rémülten egymásra nézünk, és biztos vagyok benne, hogy Sue-t csak egy hajszál választja el az ájulástól. Némán a szám elé teszem az ujjamat, és térdre emelkedve, Sue székéhez mászok, aki tágra nyílt szemekkel, lélegzet-visszafojtva bámul, ahogy benyúlok a széke alá, és megrántok valamit. A pisztoly fémteste engedelmesen belesimul a tenyerembe, amikor visszahúzom a kezem. Felállok és figyelmeztetőn felemelem az ujjamat, hogy ismét csendre intsem a másik kettőt. Kezemben a kilenc milliméteres Baby Glockkal lábujjhegyen az ajtó felé óvakodok, közben pedig eszembe ötlik az emlék, amikor az üzlet megnyitóján, Emilio bácsi felhívta a figyelmemet erre a „különleges ajándékra”, amit a pincében helyezett el. Rendkívüli alkalmakra, fogalmazott nyomatékkal a hangjában, de én akkoriban nem akartam jelentőséget tulajdonítani a gesztusnak. Reméltem, hogy sosem lesz szükségem rá, és ki is ment a fejemből a dolog. Egészen mostanáig. Ennél rendkívülibb aligha lehetne az alkalom – fut át rajtam a keserű gondolat, ahogy megállok az ajtó előtt, és hallgatózni kezdek.

– Raven? Odabent vagy? Én vagyok az, Enrico.

Egy gigantikus sóhaj szakad fel a mellkasomból, amikor felismerem Enriconak, a nagybátyám leghűségesebb emberének a hangját. Ezek szerint megmenekültünk. Egyelőre legalábbis. Emilio Bertone személyesen Enricot küldte értem, ami azt jelenti, hogy mélyebben ülök a slamasztikában, mint gondoltam. A 195 centi magas, kopasz izomkolosszus alig pár évvel fiatalabb a nagybátyámnál, de az egyik legrégebbi bútordarabnak számít a családban. Ő az úgynevezett consigliere. Emilio Bertone jobb keze, bizalmas embere, tanácsadója, a legkényesebb ügyek intézője.

– Itt vagyunk, Enrico – válaszolom némi megkönnyebbüléssel.

– Ki van bent veled? – dörgi a másik oldalról.

– Csak Sue és Jason. Hárman vagyunk.

– Oké, kislány. Idekint tiszta a levegő. Kinyithatod az ajtót.

A pisztolyt a farmerem övébe csúsztatom, mély lélegzetet veszek, és bedugom a kulcsot a zárba.

– Biztos vagy benne? Mi… mi van ha… – hangzik a hátam mögött az aggodalmas kérdés, mire megfordulok.

Jason tágra nyílt pupillákkal, falfehér arccal engem fixál. Ekkor esik le, hogy az alkalmazottaim nem tudnak Enricoról, a maffiáról, és a szövevényes részletekről a családi hátteremmel kapcsolatban. Sosem fedtem fel előttük a teljes igazságot, nem lett volna értelme. Ha privát dolgokra terelődik a szó, tizenhárom éves korom óta mindig ugyanazt a jól begyakorolt verziót adom elő: a szüleim meghaltak egy tragikus autóbalesetben, engem pedig a nagybátyám és a nagynéném neveltek fel, akik magánvállalkozók. A munkatársaim számára én csak egy huszonhat éves fiatal nő vagyok, aki egy partyservice céget vezet, és a gyógypedagógus-logopédusi diplomája megszerzése után beszédhibás gyerekeket szeretne kezelni. A saját érdekükben az a legjobb, ha meghagyom őket ebben a hitben. A közös munka a mai események fényében, úgyis a múlté – gondolom lemondóan.

– Minden rendben, Jas. Most már biztonságban vagyunk.

Miután Enrico megbizonyosodik róla, hogy nincs rajtam golyó ütötte seb, atyaian megölelget, és az emberei gondjaira bízza Sue-t és Jasont. Nem kétlem, hogy még a rendőrség megérkezése előtt igyekszik elhagyni a helyszínt, így szinte alkalmam sincs nyugodtan szót váltani a munkatársaimmal. Enrico sietve kifelé tol a sötétített üvegű, páncélozott Mercedeshez, ami az üzlet hátsó kijáratánál parkol. Alig ülünk be a kocsiba, már halljuk is a közeledő rendőrségi autók szirénáját. Enrico kiadja az utasítást a sofőrnek, és a jármű csikorgó gumikkal hagyja maga mögött a mellékutcát, hogy a Bertone birtok felé vegye az irányt.

Tisztán látom a megkönnyebbülést Enrico arcán, amiért élve megúsztam a támadást. Ha Emilio olyan nekem, mint az apám, akkor Enricót mondhatni a nagybácsimnak tekintem. Születésem óta ismer, ismerte a szüleimet, a felesége ruhákat kötött nekem, amikor gyerek voltam, és régen együtt játszottam a gyerekeivel a családi rezidencia kertjében. Enrico nem vesztegeti szívesen a szót, most sem beszél sokat, de feszült arckifejezése elárulja a benne dúló dühöt. Nem hiába ’Ököl’ a beceneve az alvilági körökben.

Előkotorja az elsősegély dobozt az ülés alóli rekeszből, fertőtlenítőt önt egy vattára, és vastag ujjaival, suta mozdulatokkal tisztogatni kezdi a sebeket az alkaromon. Hálásan teszem a kezem az övére, de inkább elveszem tőle a vattát, és magam folytatom a dolgot.

Egy idő után Enrico borús hangon kérdezi:

– Beszéltél a Főnökkel? Tudom, hogy próbált elérni tegnap.

– Nem – sóhajtom. – Még nem beszéltünk, de szándékomban állt visszahívni, amint leszállítottuk a Chandler-féle eljegyzési megrendelést.

Hányinger szorongatja a torkomat, amikor Chandlerékre gondolok, meg az összes többi csalódott ügyfélre, akiknek a rendeléseit le kell mondanom, és akikkel közölnöm kell, hogy keressenek maguknak más partyservice szolgálatot, mert a Delivered Delights megszűnt létezni. Szétlőtték. Porrá zúzták, csakúgy, mint Raven Bertone jóhiszemű terveit a jövőre nézve.

Fájdalmasan pislogok oldalra.

– Gyanított valamit a bácsikám? Ezért akart beszélni velem?

Enrico gondterhelten megvakarja a homlokát.

– Attól tartok, hogy igen. Figyelmeztetni akart, hogy légy óvatos, de egyikünk sem számított rá, hogy ilyen hirtelen eldurvulnak a dolgok. Rohadtul elbasztuk – tör ki belőle ingerülten, aztán egyből egy bocsánatkérő pillantást vet rám, mintha még mindig ártatlan kislány lennék. – Hagytuk, hogy meglepjenek a rohadékok – bokszol bele az első ülés támlájába. Láthatóan személyes kudarcként fogja fel a történteket, ezért gyengéden megszorítom hatalmas, érdes kezét. Semmi értelme annak, hogy önmagát hibáztassa. Oldalra pillant, és egy kesernyés kis mosoly kíséretében ismét megszólal: – Nagyszerűen viselkedtél, kislány. A lélekjelenléted megmentette mindhármótok életét. Büszke vagyok rád.

Leverten felhorkantok. Erre most mit válaszoljak? Gyakorlat teszi a mestert – gondolom kesernyésen. Ahogy hátradőlök a kényelmes bőrülésen, a hátamba nyomódik a kilencmilliméteres. Hátra nyúlok, és kihúzom a Baby Glockot az övemből, amit Enrico azonnal a gondjaiba vesz, és fanyar mosollyal hozzáteszi:

– Valahogy éreztem, hogy egyszer még szükség lesz a kicsikére.

Nem kommentálom a megjegyzést, hanem fáradtan lehunyom a szemem. A rajtaütés után persze szóba se jöhet, hogy a saját lakásomra menjünk. Jól tudom, mi ilyenkor a procedúra. A nagybátyám erődként védelmezett házába visznek, a személyes holmijaimat a lakásomból pedig majd az ő emberei szedik össze, és hozzák el nekem. Mélyeket lélegezve próbálok megnyugodni, és lélekben felkészülni mindarra, ami rám vár, de a torkomat a frusztráltság könnyei szorongatják. A csalódottság és a harag érzése megállíthatatlanul árad szét a tagjaimban.

2. Fejezet

13 ÉVVEL KORÁBBAN

Raven

Alig bírok magammal az izgalomtól. Tűkön ülve várom, hogy a szüleim végre elinduljanak az operába. Nem mintha nem szeretnék együtt lenni velük, de ez az este különleges. Mivel apuék programja biztosan az éjszakába nyúlik, beleegyeztek, hogy a barátnőmnél, Ariananál aludjak. Ariana papája, Enrico, Emilio bácsinak dolgozik, és a közvetlen közelükben is laknak. Nem pont ugyanabban a házban, de Arianáék háza is a Bertone birtok területén áll.

Mióta a szüleimmel elköltöztünk a birtokról, és engem másik iskolába írattak, alig látom az unokatestvéreimet, Sandrot és Christ. Fura, de hiányoznak. Az igaz, hogy amikor még együtt laktunk, sokszor halálra idegesítettek, de az utóbbi időben gyakran gondolok rájuk. Chris tizennégy, Sandro pedig tizenhét éves, és régebben folyton veszekedtünk, főleg Chrisszel. Újabban viszont nagyon hiányoznak, de nem csak ők, hanem a bácsikám és a nénikém is. Sok könyörgésembe telt, mire anya beleegyezett, hogy hosszú idő után megint a Bertone birtokon aludhassak, ezért már alig várom, hogy elinduljunk.

Egyébként is furcsa az egész az utóbbi időben. Valami megváltozott a szüleim és a bácsikámék között. Régebben sülve-főve együtt volt az egész család. Együtt ettünk az óriási ebédlőasztalnál, együtt játszottunk, csináltuk a házi feladatunkat, és közösen ünnepeltünk. Boldog voltam a birtokon, és élveztem az állandó jövés-menést és nyüzsgést a házban. Sosem értettem, amikor anyut néha sírva találtam. Fel nem foghattam, mi lehet a baja, hiszen minden olyan szuper volt otthon. Ilyenkor mindig az ölébe furakodtam, és addig hízelegtem neki, puszilgattam és incselkedtem vele, míg mind a ketten nevetésben nem törtünk ki.

Ez persze régebben volt, mert miután elköltöztünk a birtokról, sok minden megváltozott. Az új házunk nem olyan hatalmas, mint a régi, de nincs is rá szükség, hiszen csak mi hárman lakunk benne. Apa gyakrabban van otthon velünk, és nem tűnik el furcsa módon esténként, mint régebben, ha egy titokzatos telefonhívás elszólította. Anya pedig kivirult, és megint sokat mosolyog.

Amikor megkérdeztem, hogy apa haragszik-e Bertone nagymamára, Emilio bácsira meg Claire nénire, és vajon ezért költöztünk-e el a birtokról, a szüleim ledöbbentek és láthatóan zavarba jöttek. Azt válaszolták, hogy nem haragszanak rájuk, csak éppen apa új munkát talált, és nem dolgozik már együtt Emilio bácsival. Azért, hogy ne kelljen olyan sokat utazgatnia az új munkahelyére, okosabbnak látták, ha saját házba költözünk. Ez logikusnak hangzik, bár ha rajtam múlna, inkább nem cseréltem volna iskolát. Anya a költözés óta is találkozgat Claire nénivel, és ilyenkor gyakran engem is magával visz, de soha nem a birtokra megyünk, hanem mindig valahol a városban futunk össze.

Anyu nem volt elragadtatva az ötlettől, de végül addig könyörögtem, míg beleegyezett, hogy amíg ők operáznak, én a birtokon aludhatok, Arianánál. Alig várom!

Behúzom a cipzárt a rózsaszín gurulós kofferemen, zsebre teszem az Arianának készített karkötőt, és elindulok a lépcső felé. Ahogy a szüleim hálószobája mellett elhaladok, hangokra leszek figyelmes, és lelassítok. Hallom, hogy az én nevemet említik, ezért közelebb húzódom a résnyire nyitott ajtóhoz, és fülelni kezdek.

– Mindig rossz érzéssel tölt el, amikor oda megy – mondja anya aggodalmaskodón.

– Nincs semmi okod az nyugtalanságra, Jane. A birtok olyan, mint egy erődítmény. Sehol máshol nem lehetne nagyobb biztonságban, mint ott.

– Igazad van. Nem is emiatt, csak valahogy… rossz előérzetem van.

– Nem lenne szabad ekkora ügyet csinálnod belőle.

– De az a múltkori telefonhívás. Halálra rémisztett.

– Nem fog többé előfordulni, ígérem. Emilio már kézbe vette a dolgokat…

– Na látod, pont ez az, ami még inkább aggaszt.

– Gyere ide, szívem! – mondja apa, azután hirtelen elhal a beszélgetés. Picit hátrébb húzódom, nem akarom, hogy hallgatózáson kapjanak, de nem hallok lépteket, amiből arra következtetek, hogy biztosan csókolóznak. Megint! – forgatom a szemem.

Nem titok, hogy apa állatira odavan anyáért. Folyton ölelgeti őt, és állandóan csókolóznak, tök mindegy, hogy mások látják-e őket vagy sem. Annyira ciki. Mondtam is nekik, hogy ez nagyon gáz, de apa mindig csak elhülyéskedi a dolgot, anya meg pirulva hallgat.

Aztán meghallom, hogy a beszélgetés folytatódik bent, és még jobban hegyezem a fülem.

– Megígértem, hogy minden tőlem telhetőt megteszek, így van? – kérdezi apa. – De bizonyos dolgok nem mennek egyik napról a másikra. Vannak emberek, akik nem értik, és nem is akceptálják, hogy nem vagyok többé a bizniszben.

– Nem panaszkodom, Matteo – hallom anya békülékeny hangját.

– Adj egy kis időt szívem! Minden rendben lesz.

Ruhasuhogás és kuncogás szűrődik ki a szobából. Aztán ismét apa szólal meg:

– Szívdöglesztő vagy! Be sem fognak engedni az operába. Elvonod az emberek figyelmét az előadásról.

– Ó, te sármőr! – nevet anya. – Ne! Matteo, összegyűröd a ruhámat – hallom a kacagását, és biztos vagyok benne, hogy azok ketten már megint nem bírnak magukkal.

– Ne légy ilyen kegyetlen, szépségem! – mondja még apa, de ekkor gyorsan elhúzódom az ajtótól. Magamban vihogva húzom tovább a bőröndömet a lépcső felé, a kerekei szerencsére hangtalanul gurulak a puha szőnyegen.

Apám nem túlzott, ami a dicséretet illeti. Az anyukám Észak-Írországból származik, és nagyon szép nő. Hosszú, dús, világosbarna haja van, és kékeszöld szeme. Én csupán a szeme színét örököltem tőle, egyébként minden másban a sötét hajú, kreol bőrű, Bertone családhoz hasonlítok. Elég egyértelmű, hogy a szüleim között dúl a szerelem. Nem mintha apa megpróbálná eltitkolni. Anya annak idején Angliát és a családját is hátrahagyta, csak hogy együtt lehessen apámmal, a sármos, de kétes hírű Matteo Bertonéval. Anya nem szívesen beszél a saját szüleiről, mert ők megszakítottak vele minden kapcsolatot, amikor a tanácsuk ellenére férjhez ment apámhoz. Csak Nolával, a húgával tartja a kapcsolatot. Amikor néha Angliáról faggatom, és arról kérdezgetem, hogy nem hiányoznak-e neki az ottani rokonai, anya csupán annyit válaszol, hogy bár hiányoznak neki, soha, egyetlen pillanatra sem bánta meg a döntését, és a világon semmit nem csinálna másképp, ha újra kezdhetné.

Anya még a szokottnál is hosszabban és érzelmesebben búcsúzik el tőlem, amikor kitesznek a birtokon. Apa megpuszil, és játékosan összeborzolja a hajamat, amivel az idegeimre megy. Szándékosan csinálja, mintha még mindig óvodás lennék. Jó dolog volt viszont, hogy kikönyörögtem, hadd maradhassak másnap ebédre is, és nagy nehezen belementek. Abban egyeztünk meg, hogy csak ebéd után jönnek értem.

Apa kinyitja az ajtót anyának, és gálánsan betessékeli a csapott hátú, fekete Audiba. Mi, Arianával csak vihogunk a túlzó mozdulatain. Úgy viselkedik, mint valami középkori lovag. Amikor átigazítja anya hosszú báli ruhájának a szegélyét az autóküszöbön, oldalra fordul, és játékosan ránk kacsint. – Viszlát holnap, Bella – mondja, és hozzám lépve, megpuszilja a homlokomat. Odaint Claire néninek, beül a kocsiba és gázt ad. Az Audi gumija alatt hangosan csikorognak az apró, fehér kavicsok, ahogy elhajtanak a ház előtti lépcsősor elől. Anya hátrafordulva integet nekem, amíg a kocsi el nem tűnik a kijárathoz vezető platánsor takarásában. Arianával kézen fogva, izgatottan szaladunk be a házba, és alig várjuk, hogy végre elkezdődhessen a pizsama parti.

Tegnap volt az utolsó alkalom, hogy élve láttam a szüleimet. Bár a szakadékba zuhant, összezúzódott Audit és apáék holttestét még az éjjel megtalálták, nekem csak ma délben mondták el, hogy mi történt. Ezen a nyári napon véget ért számomra a gyerekkor. Túl hirtelen, túlságosan brutális módon, de úgy érzem, felnőtté váltam. Tizenhárom éves vagyok.

JELEN

Raven

A kocsi alig áll meg a Bertone villa bejárata előtt, máris látom a nagynénémet kitárt karokkal, könnyes szemmel felénk szaladni. Claire szinte feltépi az ajtót, és vad zokogással ölel magához.

– Szentséges szűzanya! Te lány! Te lány! Mi történt? Megsebesültél? – hadarja szipogva, lehetőséget sem adva a válaszra. Aztán kicsit eltol magától, és láthatóan sérülések nyoma után kutat a testemen.

– Nincs semmi bajom – válaszolom erőtlenül. – Szerencsénk volt.

Claire könnyes szemmel néz, majd az alkaromat megragadva ismét maga felé von egy ölelésre. Felszisszenek a fájdalomtól, mire a néném elborzadva hátra ugrik, és elkerekedett szemmel bámul.

– Azt mondtad nem sérültél meg – kapja a szája elé a kezét, majd olyan korholó tekintetet vet Enrico felé, mintha csak őt okolná a történtekért.

Enrico épp mondani akar valamit, de megelőzöm.

– Semmi komoly, nénikém. Csak néhány karcolás a karomon. Nem nagy ügy. Csak az üvegszilánkok…

– Madonna! – kiált fel, egekbe emelt kézzel, majd közel hajol, hogy jobban szemügyre vegye a sebeimet. – Ez elég csúnyán néz ki drágám. Le kell fertőtleníteni. Enrico, hívasd az orvost azonnal! – adja ki az utasítást, mire Enrico egy Igen, Mrs. Bertonét mormol, felém biccent, és már veszi is elő a telefonját, hogy házhoz hívja a család bizalmas orvosát. Meg sem próbálok ellenkezni, vagy lebeszélni a nénikémet a tervről, tudom, hogy úgyse mennék sokra vele. Hamarabb szabadulok, ha hagyom, hogy megtegye az érdekemben, amit jónak lát. Fáradtan magam mellé ejtem a karomat, és mélyet sóhajtok. – Ó, istenem! Drága kislányom – mondja elcsukló hangon, és ezúttal óvatosabban, megint magához ölel. – Minden rendben lesz, drágám. Meglátod, minden rendbe jön – ismételgeti bíztatón, a hajamat simogatva, pont úgy, mintha még mindig az az elveszett, halálra rémült, éjszakánként az édesanyjáért síró gyerek lennék, akit tizenhárom évvel ezelőtt befogadott.

A támadás óta most először szabad folyást engedek a könnyeimnek. Nem igazán hiszek benne, hogy a dolgok rendbe jönnek, de jólesik a gondoskodás és a szeretet. Claire, temperamentumos, határozott asszony, imádja a családját, és zokszó nélkül mindenben támogatja a férjét. Felettébb hasznos tulajdonságok, ha az ember egy olyan férfi felesége, mint amilyen a nagybátyám, és egy olyan család tagja, mint amilyen a Bertone. Ezt számos alkalommal megállapítottam, amikor a nagynénémet összehasonlítottam a saját édesanyámmal, akit nyilvánvalóan más fából faragtak. Anyám sosem viselte jól a stresszt, ami apámék tevékenységének természetes velejárója volt. Gyerekkoromban még nem igazán értettem miért, de anyám akkor kezdett kivirulni, amikor apa megszakította a kapcsolatot a klánnal, és külön költöztünk. Ő hitt abban, hogy lehetséges kiszállni a maffia karjai közül, és új életet kezdeni. Tévedett, és ezért az életükkel fizettek mindketten. Amikor anyámat és a nagynénémet hasonlítgatom egymáshoz, az is megfogalmazódik bennem, hogy belőlem sem lenne jó, maffiás feleség. Utáltam, amikor az elemiben Jimmy Calder, az a szeplős, vörös hajú fiú, kis maffia-hercegnőnek nevezett. Akkoriban fogalmam sem volt, hogy honnan vette a dolgot, de a szóbeszéd a családom szervezett bűnözésben való részvételéről már nagyon korán a nyomomban volt. A név rám ragadt az iskolában, és én gyűlöltem. Nem akartam különbözni a többiektől. Nem akartam, hogy másként nézzenek rám. De ugye az ember nem választhatja meg a szüleit. Annál inkább azonban a férjét! Bár szeretem a családomat, már egészen fiatalon elhatároztam, hogy soha, de soha nem kezdek majd olyan férfivel, akinek bármi köze is van az alvilághoz.

– Menjünk be a házba! – szólal meg Claire, és kissé hátrébb húzódva, borús arccal törölgetni kezdi a könnyeket az arcomról. Átöleli a vállam, és a ház felé von. – Halálra rémültünk, amikor meghallottuk mi történt. Hálát adok az égnek, hogy nem esett bajod.

– Nem sokon múlott. De az üzletnek vége – szipogom bele a zsebkendőbe, amit az imént a kezembe nyomott.

– Ó, drágám! Annyira sajnálom. És a többiek?

– Nincs semmi bajuk. A sokkot leszámítva persze. Meg azt, hogy a mai naptól munkanélküliek lettek.

– A bácsikád gondoskodni fog róluk, emiatt ne aggódj!

– Nem kell, hogy megtegye, Claire – rázom a fejem fáradtan. – Ez az én dolgom.

– Ugyan szívem, ez a legkevesebb, amit megtehet. Másrészről pedig – forgatja a szemét teátrálisan –, így is úgy is meg fogja tenni, ha egyetértesz vele, ha nem. Tudod, boldoggá teszi, ha azt érzi, tehet érted valamit. Az is eléggé megviselte, amikor az üzlet beindításakor nem fogadtad el a segítségét – teszi hozzá lágyabb hangon.

– A saját erőmből akartam létrehozni. Nem akartam, hogy bármi köze legyen a…

– Ne is mondj semmit! Én megértelek – legyint szomorkás mosollyal. – De tudod milyen a bácsikád! Szereti a kezében tartani a dolgokat – magyarázza, és a nappaliba érve lenyom a mokka színű bőr szófára.

Míg Claire a vitrinhez megy, hogy valami italt készítsen kettőnknek, könyökömet a térdemen nyugtatva, arcom a tenyerembe temetem, és fanyarul megállapítom, hogy a nénémnek igaza van. Emilio Bertone túlságosan is szereti kézben tartani a dolgokat. Túl sokat egyszerre. Legyen az illegális, vagy fél-illegális, és pont emiatt ülünk most nyakig a slamasztikában. Pontosabban én vagyok nyakig a pácban, valami pszichopata, maffiás seggfej miatt, aki engem használva akar bosszút állni a nagybátyámon. Nem ámítom magam, nem hiszem, hogy Emilio megszelídült öregségére és jó útra tért. Az egyes rivális családok közötti hatalomharc kegyetlenül dúl az utcákon. A bandaháborúk, a területi viszálykodások a kokainpiac feletti uralomért, több vért követeltek az utóbbi években, mint előtte bármikor. Bár a bácsikám sosem hangoztatta, hogy köze lenne a kábítószer-kereskedelemhez, nem tenném tűzbe a kezem az öreg maffiózóért. És egyébként sem vagyok meggyőződve róla, hogy a fegyverkereskedelem etikusabb módja a pénzkeresésének, mint a drogdealerkedés.

A nagynéném közben visszaül mellém, és a kezembe nyom egy poharat valami aranyszínű folyadékkal, de mielőtt megszólalna, kortyol egyet a sajátjából. Nem kerüli el a figyelmemet, hogy az egyébként megingathatatlan és vidám nő hangja, most szomorkás és szokatlanul letört.

– Olyan nagyon szerettünk volna már látni. Tudom, hogy nem szívesen jössz ide, ezért is terveztem, hogy az üzletben látogatlak meg.

– Sajnálom – kezdem erőtlenül, de azután sóhajtva fel is adom. Mit mondhatnék? Tény, hogy a minimumra próbálom szorítani a Bertone családdal való kapcsolatomat. Jobb ez így. Biztonságosabb. Ezt mindketten tudjuk.

– A fiúk is folyton emlegetnek, amikor beszélünk – vonja meg a vállát, az unokatesóimra utalva. – Szörnyű, hogy ilyen körülmények között kell újra találkoznunk.

– Nem tudom elhinni, hogy ismét kezdődik elölről az egész – nyögöm elgyötörten, és lehunyom a szemem. – Már kezdtek egyenesbe jönni a dolgaim. Az üzlet is felfutóban volt. Már csak pár szemeszter hiányzik a végső vizsgáimhoz.

– Meg fogjuk oldani valahogy. Kitalálunk valamit. A legfontosabb azonban, hogy biztonságban légy – bíztat, átkarolva a vállamat, másik kezével pedig a szám felé irányítja a poharat. Engedelmesen kortyolok egy nagyot, az alkohol égeti a nyelőcsövemet, de jól esik. – A bácsikád bármelyik percben itt lehet, hogy személyesen vegye a kezébe az ügyet. Reggel városon kívül volt, de amint meghallotta, hogy mi történt, elindult haza.

Tudom, hogy ezt vigasztalásnak szánja, mégis hideg borzongás fut végig a gerincemen a szavaira. Gyanítom, milyen árat kell fizetnem azért, hogy megvédjék az életemet a merénylők ellen. El kell tűnnöm. A magány jól ismert, gyűlölt érzése hideg marokkal fojtogatja a torkomat, ha erre gondolok. Közel vagyok hozzá, hogy kidobjam a taccsot. Inkább kortyolok még egyet a poharamból, és hagyom, hogy az alkohol csillapító zsibbadtsággal töltse el a tagjaimat.

Lépések és izgatott beszélgetés zaja hallatszik a bejárat felől, ami csakis azt jelentheti, hogy a nagybátyám hazaérkezett. Most szükségem van minden bátorításra, ezért a számhoz emelem a poharat, és mélyet lélegezve, kiiszom a maradékot is a pohár aljáról.

Négyen ülünk a tízszemélyes asztal körül. Bal oldalamon Claire, vele szemben az idősebbik unokatestvérem, Sandro ül. Az asztalfőn, mint mindig, Emilio Bertone foglal helyet. Chris helye egyelőre üres. Egyikünknek sincs igazán étvágya, a sült-töltött csirke kihűlve fonnyadozik a tányérunkon. Fojtott hangon beszélgetünk, és a feszültség szinte kézzel fogható az étkezőben. A bácsikám ujjai idegesen dobolnak az asztalon, Sandro szeme pedig dühös szikrákat szór.

– Nem tudom elhinni, hogy erre vetemedtek azok a mocskok. Hogy merészelték? Ezt tenni a családommal! – dohogja Emilio bácsi méregtől elfúló hangon.

– Ezt nem hagyhatjuk annyiban – teszi hozzá Sandro.

– Persze, hogy nem. A támadás egyértelmű üzenet volt. És ez még csak a kezdet.

– Beszéltem Chrisszel is, hogy legyen óvatos, közben meg elkezdtem megszervezni az embereket.

– Nem! Nem akarom! – sikoltom riadtan, és átnyúlva az asztalon, az unokatestvérem csuklójára kulcsolom az ujjaimat. – Nem akarom, hogy akár te, vagy Chris veszélybe sodorjátok magatokat miattam.

– Miattunk nem kell idegeskedned Rae – szorítja meg a kezemet Sandro bátorítón, de én dühösen arrébb húzódom. Utálom, hogy gyereknek néz, és úgy is beszél velem.

– Már hogy a fenébe ne idegeskednék – horkanok fel irritáltan, éles tekintetet vetve rá. – Remélem nem hiszed, hogy golyóálló vagy, te fafej.

– Túl vagyok már néhány húzós balhén, és még mindig itt vagyok, vagy nem? – kacsint rám Sandro, játékosságot próbálva erőltetni a hangjába, de én nem vagyok vicces kedvemben.

– Semmi szükség rá, hogy hadjáratot indítsatok emiatt. Gyűlölöm még a gondolatát is. Nénikém! Könyörgöm, mondd meg neki, hogy ne csináljon hülyeséget! – vetek egy kérlelő pillantást Claire felé, bár tudom, hogy nincs sok értelme. Ő csak a fejét ingatja lassan, és kesernyés mosollyal szólal meg:

– A fiúk tudják, hogy mit csinálnak, szívem. Sajnos nem ez az első alkalom, hogy hasonló dologgal kell szembenéznünk.

– Lányom – sóhajt Emilio bácsi morcosan –, a harc már folyik, és nem mi kezdtük. De meg fogjuk találni a mocskokat, akik ezért felelősek. Ha annyiban hagyjuk a dolgot, azt gyengeségnek veszik, és legközelebb nem vétik el a célt, abban biztos lehetsz.

– Ó, istenem! – nyögöm, homlokom a tenyerembe hajtva. – Nem igaz, hogy már megint kezdődik – sóhajtom, de Emilio tudomást sem véve rólam, folytatja a monológját.

– Most az a legfontosabb, hogy téged biztonságban tudjunk.

– Engem? – nézek rá csüggedten. – És ti? Veletek mi van?

Emilio és Sandro sztereóban rázzák a fejüket.

– Nagyon úgy néz ki, hogy itt most rólad van szó, Rae. Te voltál a célpont, ez egyértelmű – válaszolja Sandro.

– Na de… – vetem közbe erőtlenül, mert nem fér a fejembe, hogy ugyan mi a bánattal szabadíthattam magamra a maffia gyűlöletét. – Miért én? Azt hittem… – vetek egy kérdő pillantást a nagybátyám felé, de nem fejezem be a mondatot. Nem mondom ki hangosan, de meg vagyok győződve róla, hogy Emilio egyik személyes ellensége választott engem, hogy rajtam keresztül álljon bosszút a Főnökön.

– Végül is engem akartak megsebezni a dologgal, ez nem kétséges – köpi ki megvetőn. – Viszont ebben az esetben attól tartok, az apádról van szó.

– Az apámról? – ismétlem elképedten.

– Egész pontosan azokról a rohadékokról, akik megölték.

A torkom elszorul a feltörni akaró könnyektől, de visszanyelem őket. Remegő hangon kérdezem:

– Miért mondod ezt?

Sandro bizonytalan, kérdő pillantást vet az apjára, és amikor Emilio megadóan bólint, beszélni kezd:

– Az a faszfej, De Vito, akit börtönbe juttatott a vallomásod, nemrég meghalt. Kinyírták a sitten.

– Mi? – tör ki belőlem döbbenten.

– Mi is csak most hallottunk a dologról. Részleteket még nem tudunk, de rajta vagyunk az ügyön. Nem a mi emberünk volt, az mindenesetre biztos – dől hátra a székén. – Szóval arra gyanakszunk, hogy valaki, vagy valakik, téged hibáztatnak a történtekért.

– De hát ez őrület.

– Ez az egész egy nagy szar, ha engem kérdezel – húzza fel a szemöldökét Sandro. – A faszinak már réges-régen át kellett volna vágni a torkát.

– Alessandro! – mereszti rá a szemeit fenyegetőn az anyja, mire ő megvonja a vállát.

– Ezzel csak azt akartam mondani, hogy a fickó valami gennyes, kiskorúakat futtató strici volt. A halála csupán megkönnyebbülés kicsiny hazánknak, úgyhogy emiatt ne emészd magad.

Őszintén szólva jobban aggódok amiatt, hogy az említett maffiózó családja és rokonsága ezek szerint engem tekint minden baj okozójának. Tény, hogy az én vallomásom nagyban hozzájárult ahhoz, hogy ez a gengszter börtönbe kerüljön, most pedig ennek iszom a keserű levét. Az alvilági szervezett bűnözés bosszújának a célpontjává válni egyenlő a halálos ítélettel. Remek kilátások a jövőmre nézve.

– Akárhogy is – csap az asztalra Emilio –, amíg ki nem derítjük, hogy pontosan honnan fúj a szél, Ravent biztonságba kell helyeznünk.

– Megkereshetjük a tanúvédelmiseket – néz az apjára Sandro kérdőn.

– Ó, nem! – tör ki belőlem, amikor eszembe jut az év, amit a program keretében, álnéven, bujdosva, a családtól távol töltöttem a nyugati parton.

– Balekok – mordul fel a nagybátyám irritáltan. – A múltkor sem voltak képesek boldogulni a segítségünk nélkül.

– Ez már igaz – vakarja meg a tarkóját Sandro. – Kis híja volt, hogy el nem cseszték az egészet. Ha Enrico…

– Ne is beszéljünk róla – mondja Claire, és állával diszkréten felém bök, jelezve, hogy ne feszegessük a témát.

Étvágytalanul tolom el magam elől a tányért, és sajgó homlokomat masszírozom. Fáj a fejem, rosszul érzem magam. Szeretetnék egyedül maradni. Felmenni a szobámba, magamra zárni az ajtót, lefeküdni, és fel sem ébredni többé. Ma reggel még boldog tulajdonosa voltam egy felfutóban lévő partyservice üzletnek, és végzős hallgatója az egyetem gyógypedagógia/logopédia szakának. Fel nem foghatom, hogy váltam hirtelen valami alvilági pszichopata bosszújának a tárgyává.

Ekkor két nagy meleg kéz szorítását érzem a vállamon. Sandro áll mögöttem. Szeretettel, védelmezőn masszírozni kezdi a vállamat és a felkaromat. Fáradtan nézek fel az unokatestvéremre, akinek a tekintetéből csupa szeretet, gyengédség és aggodalom árad felém. Christ is szívből szeretem, de az idősebb unokatestvérem, Alessandro az, akivel igazán közel állunk egymáshoz. Chris túl szépfiús, túl macsó, túl harsány az ízlésemnek. Sandro nem annyira jóképű, mint az öccse, inkább nyersen férfias, robosztus, aki idősebbnek látszik a koránál. Gyakran durván fejezi ki magát, és nem ismer tréfát, ha üzletről van szó, de én tudom, hogy a nyers külső, érző, a családjáért dobogó szívet takar. Talán a nagyobb korkülönbség teheti, hogy Sandro mindig gyengéd, szinte már atyáskodó volt velem, attól a pillanattól kezdve, hogy a szüleim halála után beköltöztem a birtokra. Mély, dörmögő hangja most is megnyugtat.

– Minden rendben lesz, Rae. Találunk megoldást. Ne félj! Ígérem, találunk megoldást – próbál lelket önteni belém, és én mindennél jobban szeretnék hinni neki. Kezemet felemelve, megszorítom Sandro, vállamon nyugvó kezét, és igyekszem mosolyt erőltetni az arcomra.

– Tudom. Nem félek.

3. Fejezet

8 ÉVVEL KORÁBBAN

Raven

Tizennyolc éves vagyok, és az első évemet kezdem a philadelphiai St. Thomas egyetemen. Már egy jó ideje tűkön ülve várom a tanév kezdetét. Kissé szorongok az új helyzet miatt, de egyben kimondhatatlanul izgatott is vagyok. Egy merőben új világ nyílik meg előttem, és alig várom, hogy végre a saját lábamra álljak, és belevethessem magam a normális életbe. Öt év telt el a szüleim halála óta. Öt fájdalmas, hosszú, könnyekkel teli év. Nem mintha a Bertone család nem tett volna meg minden tőlük telhetőt. A tenyerükön hordoznak, kényeztetnek, és szerintem túlságosan is óvnak és védelmeznek. A szüleim ellen elkövetett halálos merényletet követő zűrzavaros időszakban kivettek az addigi iskolámból, és az elemit magántanárnál fejeztem be. A világ, amit addig ismertem, darabjaira hullott. Össze voltam zavarodva, rémálmok gyötörtek, és még professzionális segítséggel is évekbe telt, mire sikerült visszaszereznem a lelki békémet. De sikerült. Bár nincs olyan nap, hogy ne jutnának eszembe a szüleim, mostanra mégsem a gyász határozza meg a mindennapjaimat. Szerető család vesz körül, ami enyhíti a veszteség fájdalmát, még akkor is, ha a szüleimet természetesen nem pótolhatják.

Az unokatestvéreim idősebbek nálam, ráadásul olasz fiúk. Halálos kombináció. A középiskola alatt a srácok folyton mellettem voltak, nem engedtek senkit – pláne fiúkat – a közelembe, és szinte elszigeteltek a többiektől. Emilio bácsi egy iszonyú drága, elit középiskolába íratott. Reggelente kocsi szállított a bejáratig, a tanítás után pedig haza. Kevés barátom volt, és azokkal sem jártam el bulizni hétvégenként. Ha szórakozásról volt szó, mindeddig kizárólag a család, az unokatestvéreim jöhettek szóba. Nem túl rózsás kilátások egy tinédzser lánynak. Mindig volt egy olyan kellemetlen érzésem, mintha az osztálytársaim távolságot tartottak volna tőlem. Régebben nem értettem mi a gond, de ahogy idősödöm, kezdek rájönni, hogy honnan fúj a szél. A suliban nem beszélt senki nyíltan a dologról, de szóbeszéd keringett a családomról. Pletykák terjengtek a Bertonék alvilági kapcsolatairól, a szüleim halálának körülményeiről, és ezek mind ahhoz vezettek, hogy elszigetelődtem az osztálytársaimtól, még ebben az elit, gazdag gyerekek számára fenntartott iskolában is. Az sem segített a dolgon, hogy a fiatalabbik unokatestvérem, Chris, is abba az iskolába járt. Magas, fekete hajú, mindig vidám, mókamester és a tinilányok bomlottak utána. Rajongásukat láthatóan nem zavarta Chris kétes hírű családi háttere sem. Rengeteget bosszankodtam azon, ahogy az unokatestvérem előnyt kovácsolt a Bertone név hírhedtségéből a lányok között, miközben engem meg nagy ívben elkerültek a fiúk ugyanezen név miatt. Chris lazán, de határozottan egyértelművé tette minden tanév elején, hogy ő és Sandro kiverik a fogait, és a Delaware folyó mélyére dobják azt a lúzert, aki megpróbál kikezdeni az unokahúgukkal. Ez ellen nehéz volt bármit is tennem. A riogató hadjárat hatására a fiúk csupán messziről bámultak, esetleg összesúgtak a hátam mögött, de úgy igazán randira hívni egyik sem mert. Cody Kremeren kívül, akivel volt egy röpke kis kalandunk tizenhét évesen, de azelőtt vége lett az egésznek, mielőtt igazán elkezdődhetett volna. Bár szeretem az unokatestvéreimet, de a középiskola vége felé már kimondottan az agyamra mentek. Pláne Chris, aki havonta váltogatja a barátnőit, rám nézve azonban valami egészen más morális szabályt tart érvényesnek. Na, őt legszívesebben a baseball ütővel tanítanám szemléletváltásra. Egyre inkább szúrja a szememet a kettős mérce, és bár folyamatosan huzakodom a fiúkkal, a nagybátyám és a nénikém tekintélye ellen soha nem lázadoztam.

Egészen addig, míg el nem jött az egyetem választás ideje. Kézzel-lábbal tiltakoztam ellene, amikor Emilio bácsi ismét egy, a felső tízezernek fenntartott, elit intézménybe akart küldeni. Hallani sem akartam róla, hogy művészettörténetet és zenekultúrát tanuljak. Megmakacsoltam magam, és ragaszkodtam a saját terveimhez. Gyógypedagógiát szeretnék hallgatni, logopédiát és pszichopedagógiát. Mindezt pedig egy minden flanctól mentes mezei egyetemen. Tizennyolc éves vagyok, és tudom, hogy mit akarok. Végül is odáig fajult a dolog, hogy inkább lemondtam volna a továbbtanulásról, de nem voltam hajlandó a bácsikám által kiválasztott egyetemre beiratkozni.

Claire néni szerencsémre mellém állt, és bevetette minden befolyását a bácsikámnál. Nagy nehezem sikerült meggyőznie őt, hogy engedjen teret az akaratomnak. Amikor Claire késő este benyitott a szobámba, már ágyban voltam és olvastam. Nem mondott semmit, csak homlokon csókolt, cinkosan rám kacsintott, és jó éjszakát kívánt. Másnap reggeli közben Emilio bácsi kicsit játszotta a sértettet, és brummogott valamit az orra alatt, de azért aláírta a St. Thomas Egyetem jelentkezési papírjait. Majd kiugrottam a bőrömből örömömben, amiért megnyertem életem első csatáját a maffiafőnök akarata ellen. Bár Sandro és Chris lelkesen ajánlkozik, hogy elkísérnek, én ragaszkodom hozzá, hogy egyedül jelenjek meg a legelső tanítási napon. A legutolsó, amire vágyom az az, hogy a Bertone testvérek körbemutogassák magukat az egyetemen, és megjelölve a területüket, halálra rémítsék a jövendőbeli potenciális barátaimat. Nem szeretnék kitűnni a tömegből. Már előre élvezem a névtelenséget, és azt, hogy senki nem ismeri a családi hátteremet. Tiszta lappal szeretném elkezdeni az egyetemi tanulmányaimat, és nem hagyom, hogy az unokatestvéreim – még ha jó szándékkal is – de belerondítsanak a terveimbe.

Fél éve járok már a St. Thomasra, és remekül érzem magam a bőrömben. Jó kislányként, minden második hétvégét a Bertone család birtokán töltöm, és hagyom, hogy kifaggassanak a kampuszbeli életemről. Igyekszem beszámolni nekik a hétköznapjaimról, de minden erőmmel azon vagyok, hogy távol tartsam őket az egyetemtől, ami sikerül is. A költözés óta egyetlen Bertone sem tette be a lábát az St. Thomas területére, és remélem, hogy ez így is marad.

Közben pedig kimondhatatlanul élvezem a másik életemet, ahol csak egy átlagos egyetemi hallgató vagyok, komplikációk és sötét árnyak nélkül. Imádom a kis stúdiólakásomat, ahol esténként a könyveim közé temetkezem, és próbálok új barátságokat kötni olyan fiatalokkal, akiknek halvány fogalmuk sincs a múltamról. A két személyiségemet sikerült tökéletesen elkülönítenem egymástól, és úgy látszik, kiválóan működik a dolog.

Verőfényes nyári délután van, amikor az utolsó előadásom után visszafelé sétálok a lakásomba, hogy magamra kapjam az edző cuccomat, és a nap levezetéseként futni menjek. Szeretek futni. Legtöbbször reggel, még az első előadás előtt kimegyek a Schuylkill folyó mentén haladó, közkedvelt futóösvényre, és fülhallgatóval a fülemben rovom a kilométereket. Sosem volt jellemző rám a korai kelés, de az utóbbi hónapokban megtanultam élvezni a napfelkeltét, és izgalommal tölt el, ahogy a város a szemeim előtt ébred új napra. Még saját légzésem ütemes zakatolása is örömet okoz, pláne a jóleső tudat, hogy teljesítettem az eltervezett távot. Ilyenkor egy hosszú, forró zuhany után, mindig motiváltabban kezdek neki a napnak.

Néha azonban, mint például ma is, győzött reggel a lustaságom, és nem voltam képes kora hajnalban kibújni az ágyból, így az edzés késő délutánra maradt. Az egyszerű, négyemeletes apartmanház, amiben lakom, a kampusz legszélén helyezkedik el. Az én apartmanom a másodikon van. A mellettem lévő lakások nagyobbak, így az egyiken két lány, a másikon három osztozik. Az épületben mindig nagy a jövés-menés, és eléggé élénk az éjszakai élet is, ami kezdetben fura volt, de hamar megszoktam. A szomszéd csajok elrángatnak magukkal különféle bulikba, és én egyre jobban élvezem a szabadságot. Elég sok a tanulnivaló is a középiskolához képest, ezért okosan kell beosztanom az időmet, de azért nagyon tetszik, hogy zajlik az élet körülöttem, és végre én is részese lehetek az egésznek.

Felszaladok a lépcsőn, és az ajtó előtt kotorászom egy ideig a hátizsákom alján, mire megtalálom a kulcsomat. Míg ezzel bénázom, eszembe jut, hogy a futás előtt még muszáj elintéznem a mosást. Már egy hete halogatom, de mivel a hétvégét a bácsikáméknál töltöm, nem lesz rá később időm. Az még csak szóba se jöhet, hogy hazavigyem a szennyest a birtokra. Nem mintha Claire néni, vagy éppen a személyzet egy tagja ne intézné el nekem a dolgot szívesen, de még csak véletlenül sem akarom azt a látszatot kelteni, hogy nem boldogulok egyedül. Csak az hiányozna, hogy a nénikém vagy Emilio bácsi azt érezze, nem vagyok képes magam menedzselni a dolgaimat, és elkezdjenek beleavatkozni az életembe. Erről szó sem lehet. A saját lábán álló, önálló nő vagyok, aki ragaszkodik az újonnan megszerzett szabadságához, és kiválóan boldogul egyedül – ösztönzöm némán magam a nemszeretem feladat elvégzésére.

Az igazsághoz hozzátartozik, hogy néha azért becsúszik némi malőr a terveimbe. Mint például a néhány héttel korábbi eset, amikor elvesztettem, vagy ellopták a táskámat. Nem vagyok biztos benne, miként történt a dolog, mindenesetre oda lett háromszázötven dollárom. Jó a rosszban, hogy legalább az irataim később előkerültek. Akkor mérgemben átfutott az agyamon gondolat, hogy segítséget kérjek Claire-től, de hamar el is vetettem az ötletet. Az egyik csaj tanácsára, inkább regisztráltam egy helyi bébiszitter közvetítő irodába, így alkalmanként, órabérben gyerekekre vigyázok családoknál. Nem mondom, hogy halálra keresem magam vele, de közben legalább büszke vagyok magamra, hogy sikerül megoldanom a problémát anélkül, hogy be kellene avatnom a családot az ügybe.

Gondolataimba mélyedve lépek be a lakásba, és a sarkammal belököm magam mögött az ajtót, de egy lépés után megtorpanok. Valami nem stimmel. Nem hallom az ajtó csapódását. Homlokráncolva fordulok hátra, és a szívem majd kiugrik a helyéről. Ijedtemben, meg csodálkozásomban. Az első azért, mert az ajtó becsukódását, egy fekete bakancsos, kopott farmeres, hosszú láb akadályozza meg. Csodálkozásomban pedig azért, mert a bakancs és a kopott farmer gazdája, egy szemtelenül jóképű, sötét hajú, kék szemű, feltűnően morcos tekintetű fiú. És a mindenségit, a hangsúly ebben az esetben, a szemtelenül jóképűn van. Első meglepetésemben sem szólni, sem pedig mozdulni nem vagyok képes. Bambán járatom végig a tekintetem a srácon, aki vagy egy fejjel magasabb nálam, és két kezével az ajtófélfának támaszkodva, fenyegetőn magasodik felém. A betolakodó átható kék szeme mágnesként vonzza a tekintetemet. Az ismeretlen hirtelen feltűnése a semmiből, és a fenyegető fellépése tulajdonképpen meg kéne, hogy rémisszen, de fura módon nem érzek félelmet. Néhány másodpercig révedezve fixálom a buján szétnyíló ajkakat, a férfiasan szögletes arcélet, és az átható, mélykék, sötét-szempillás szempárt, miután sikerül végre összekapnom magam. Megköszörülöm a torkom, és a tőlem telhető leghatározottabb hangon szólalok meg:

– Rendkívül hálás lennék, ha elvennéd a lábad a küszöbömről – mondom összeráncolt homlokkal.

– Eszembe’ sincs – érkezik a határozott válasz.

Mérgesen összeszorítom az ajkamat, és csábító kék szemek ide vagy oda, most már kezdek pánikba esni. A srác széles vállai felett, idegesen pislogok körbe, de most, amikor szükségem lenne rá, egyetlen lélek sem mutatkozik a folyosón. Néma csönd van az emeleten. Jellemző! Megragadom az ajtó szélét, és nagy erővel befelé lököm, persze nem sok sikerrel. A fekete bakancs továbbra is blokkolja az ajtó útját, és a kék szemű idegen ekkor tenyérrel még be is löki az ajtót, úgy, hogy hátratántorodom egy lépést. A helyzet kezd egyre kínosabbá válni, és ahogy elkerekedett szemmel bámulom a betolakodót, jéghideg rémület kúszik felfelé a gerincemen. Sikítani akarok, de ahogy kinyitom a szám, csak valami erőtlen nyafogás jön ki a torkomon.

– Te vagy Raven Bertone? – kérdezi ekkor a fiú, félrebiccentett fejjel, intenzíven vizsgálva az arcomat.

– É...én – makogom csodálkozva. Nem sokan ismerik a teljes nevemet, legalábbis eddig azt hittem, hogy így van, és nagyon is meg voltam elégedve a szituációval.

A fiú bólint, és egyetlen határozott lépéssel bent terem a lakásomban, majd becsapja maga mögött az ajtót. Rémülten hátrálok, és spontán megragadom az első kezem ügyébe eső tárgyat, ami történetesen egy összecsukott esernyő. Szívem a torkomban dobog, pulzusom az egekben, miközben védekezőn magam elé tartom az ernyőt. Alaposan benne vagyok a csávában, ez nem vitás. A srác láthatóan nagyon elszánt, akármi is a célja. Nem kell zseninek lennem ahhoz, hogy megállapítsam, egy esetleges test-test elleni harcban, zéró az esélyem a 190 centi magas, széles vállú betolakodó ellen. Míg némán a lehetőségeimet latolgatom, tekintetem akaratlanul is végigkúszik a fiú fekete pólója alatt feszülő mellizmain és csábosan domborodó bicepszén. Erős fizikuma arra utal, hogy rendszeresen edz vagy intenzíven sportol. Zavartan vonom el a tekintetem a túlságosan is vonzó látványról, és gondolatban seggbe rúgom magam, amiért nem vagyok képes koncentrálni. Végül is arra jutok, hogy itt lenne az ideje gyakorlatban is kipróbálni a Christől tanult önvédelmi mozdulatsorok egyikét. Bárcsak jobban odafigyeltem volna, amikor az unokatestvérem a részleteket magyarázta, és bárcsak kevésbé hecceltem volna Christ a túlbuzgósága miatt! – bosszankodom magamban frusztráltan. Az viszont szóba sem jöhet, hogy harc nélkül feladjam. Mr. szexi-kékszem meg fogja emlegetni a napot, amikor kikezdett egy Bertone lánnyal – hergelem magam, miközben remegő kézzel magam elé tartom az ernyőt. Nyilván röhejes látványt nyújthatok, mert a srác oldalra biccenti a fejét, és a szemét összevonva olyan érdeklődéssel vizslat, mintha legalábbis valamiféle kihalt állatfaj utolsó utáni példánya lennék.

Míg ő láthatóan nem sieti el a dolgot, én kétségbeesetten próbálom felidézni, a ’szemből rúgás a lágyékra’ elnevezésű mozdulatsort. Bal láb hátul, testsúly hátra billentve. Vagy előre? Fogalmam sincs, a fenébe is. Másik láb előre lendít, minden erőt a rúgásra összpontosítani. Kéz az arcot védi. Rúgás után vissza alapállásba, vagy inkább… Rohaaanj! – visszhangzik az agyamban a józanész tanácsa. Még egy elkeseredett pillantást vetek a bezárt ajtóra, az egyetlen menekülési útvonalamra, amelyet kilencven kilónyi szexi izomtömeg teljességgel blokkol. Nincs más választásom, muszáj legalább megpróbálnom. Veszek egy nagy lélegzetet, és minden bátorságomat összeszedve, rúgásra emelem a lábamat, amikor a fiú ismét megszólal, tökéletesen kizökkentve a haditervemből.

– Tartozol nekem négyezer dollárral.

Döbbenten meredek az arcába, kezem az ernyővel együtt lehanyatlik, és a fejemet félrebiccentve kérdezem:

– Tessék?

– Azt mondtad, te vagy Raven Bertone.

– És? – vonom fel a vállam értetlenkedve.

– És tartozol nekem négyezer dollárral.

Összehúzott szemmel vizsgálom a srác arcát, és közben azt latolgatom, hogy miután kiderült, hogy a fickónál nyaktól felfelé egyértelműen nem stimmel valami, vajon jobbak-e az esélyeim a menekülésre. Egy ismeretlen macsó, aki erőszakkal behatol a lakásomba, és meg akar erőszakolni: szar ügy. Egy ismeretlen macsó, kényszerképzetekkel, aki erőszakkal behatol a lakásomba, meg akar erőszakolni, plusz egy rakás pénzt követel tőlem: ultra szar ügy.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz. Itt valami tévedés történt.

– Raven Bertone. Oak Road 44. Első éves a gyógypedagógia/logopédia szakon – hadarja.

– Stimmel, de…

– Ennyit vesztettél az utóbbi két hétben.

– Vesztettem? – húzom fel a szemöldököm.

– Ja. Pókeren – morogja a fiú egyre türelmetlenebbül.

– Pókeren? – ismétlem meg bambán, és egyik kezemmel kitapintom a hátsó zsebemben lapuló mobilomat. Az egész dolog kezd egyre bizarrabb képet ölteni.

A srác közelebb lép hozzám, és olyan odaadó, buja alapossággal mér végig tetőtől talpig, hogy más helyzetben esküszöm, belepirulnék a szemtelenségébe. Így azonban egy fura, egyáltalán nem kellemetlen, bizsergés-szerű hullám fut végig a gerincemen, és lüktetve megállapodik a hasam tájékán. Buzgón igyekszem meggyőzni magam, hogy a bizsergés-szerű hullámot, na meg a hirtelen támadt térdremegést, kizárólag az ijedtség okozza.

– Nem tudok pókerezni – mondom vontatottan, miközben megbabonázva bámulom. És egyáltalán, mi ez a szemtelenül szexi brit akcentus? Szándékosan csinálja, mert tudja, hogy ez a gyengém, vagy tényleg európai? – morfondírozok magamban már megint, ahelyett, hogy cselekednék.

A betolakodó nyel egy nagyot, majd vesz egy mély lélegzetet. Lehunyja a szemét, és olyan furán rázza meg a fejét, mintha oda nem illő gondolatokat igyekezne kiűzni az agyából. Amikor ismét felnéz rám, az az érzésem, mintha egy mini mosolyt próbálna letörölni a szája sarkából. Egy totálisan felkavaró, bűn szexi mini vigyort.

– Látod, Raven Bertone, végre valami, amiben tökéletesen egyet értünk. Pocsék pókerjátékos vagy – mormolja az orra alatt, miközben láthatóan küzd az arcán szétterülni akaró vigyor ellen.

Ez most rajtam vigyorog vagy mi a frász? – mérgelődöm magamban. Végül, úgy látszik sikerül úrrá lennie az arcizmain, visszakapcsol nagydarab, szexi, fenyegető-macsó móduszba, és felém bök. – Elég volt a szarakodásból. Szükségem van arra a pénzre, méghozzá azonnal.

Szabad kezemmel kikapom a mobilt a hátsó zsebemből, de mielőtt alkalmam lenne lenyomni egyetlen billentyűt is, a fiú kicsavarja a kezemből a készüléket, és zsebre teszi. Majd szétüt az ideg. Ez nem lehet igaz. Ő dühösen, összeráncolt homlokkal mered rám, és egészen közel lépve hozzám megragadja a felkaromat, és maga felé ránt. Hátrálni próbálok, de a karomra fonódó vasmarok nem enged mozdulni. Az arcunk alig néhány centire van egymástól, bosszantóan sármos arcéle szinte a homlokomat súrolja, zaklatottan hullámzó mellem pedig a srác széles, kemény mellkasához tapad. A lélegzetem elakad egy pillanatra, amikor a pólóján keresztül is tisztán érzem bőrének forró kisugárzását. Ahogy az ismeretlen heves szívverését visszhangozni érzem a saját belsőmben, egyetlen bolond pillanatra megfeledkezem a külvilágról. Egy végtelennek tűnő pillanatig elveszetten bámulunk egymás szemébe. A vizsgáló mélykék, tökéletesen beleolvadva a csodálkozó zöldeskékbe. A közelsége felkavar, de ezeknek az érzéseknek túl kevés köze van a rémülethez, ellenben nyugtalanítón sok az alhasam táján lüktető forró vágyhoz.

A vonzó betolakodó torkából mély, hörgésszerű hang tör elő, amikor megnyalva az alsó ajkát, tekintete kínzó lassúsággal végighalad szétnyíló ajkaimon. Utálom, de képtelen vagyok megakadályozni, hogy libabőr borítson be a lábujjam hegyétől a fejem búbjáig, amikor az arcomon érzem a leheletét. És még jobban utálom, ahogy a mellbimbóim árulkodón merednek elő a pólóm alól, ahogy a fiú hüvelykujja érzékin végigsimít a felkarom érzékeny belső felületén. Megbűvölten bámuljuk egymást, és valósággal letaglóz a felismerés, hogy a halálfélelem helyett, amit ebben a helyzetben jogosan éreznem kellene, őrült vággyal kívánom, hogy nekitoljon a falnak, szája az enyémre tapadjon, és ízlelhessem a csókját. A vágy, hogy megcsókoljon ez az idegen, olyan váratlanul és akkora intenzitással tör rám, hogy magam is elcsodálkozom rajta. Minden erőmet össze kell szednem ahhoz, hogy képes legyek felemelni, és összetapadt testeink közé dugni az esernyőt.

A fiú arca megrándul, mintha transzból ébredne, és tekintete lassan az ernyő hegyes végére vándorol. Nagyot nyel, mielőtt megszólalna.

– Ez most komoly, ezzel az esernyővel? – Remegve veszek levegőt, hogy válaszoljak, de hiába nyitom ki a szám, nem sikerül egyetlen épkézláb hangot sem kipréselnem magamból. – Mit tervezel? Fel akarsz nyársalni a végére? – kérdezi félrebiccentett fejjel, és megint ott van az a pimasz vigyor a képén.

– Ha muszáj – válaszolom elhalón.

– Sokkal egyszerűbb lenne, ha megadnád a tartozásodat, Bella – dorombolja.

A levegő a torkomon akad, lehunyom a szemem. Fájdalom hasít a szívembe, és könnyek szorongatják a torkomat. Az édesapám, a meghalt édesapám, nevezett így, amikor még kislány voltam. Valószínűleg tapintatból, de a családban évek óta nem szólított Bellának senki. Küzdök a hirtelen rám törő érzelmek ellen, mert most nem mutatkozhatom gyengének előtte. Minden meggyőzőképességemre szükségem van, hogy kikecmeregjek ebből az áldatlan szituációból. Lassan megrázom a fejem, igyekszem józanságot erőltetni magamra, és őszintén remélem, hogy képes leszek meggyőző hangon megszólalni.

– Fogalmam sincs, hogy mit akarsz tőlem. Komolyan. Nem tudom milyen tartozásról beszélsz. Nincs négyezer dollárom, és életemben nem pókereztem. Holt biztos, hogy összekeversz valakivel. Azt sem tudom ki vagy, és hogy mi a neved – hadarom, bár az utolsó mondat már csak úgy kontrollálatlanul csúszik ki a számon.

– R…Rafe – jön a rekedtes, akadozó válasz. – Rafe Ha...Harlan.

Félrebiccentett fejjel, zavartan bámulom. Ez meg mi volt? Dadogás? – morfondírozok magamban, mert a dolog nagyon nem illik a srác eddigi macsó fellépéséhez.

– Légy szíves engedj el, Rafe Harlan! – lehelem, és tekintetem a kezére siklik, ami még mindig a karomat szorítja.

Rafe állkapcsa megrándul, de szorítása enged, majd lassan leengedi a kezét.

– Ne szórakozz velem! – suttogja fenyegetőn.

– Nem teszem. Esküszöm.

Hátra lép, de közben le nem veszi rólam a szemét. Erre én is magam mellé ejtem az ernyőt, és fellélegzem. Én csodálkozom rajta a legjobban, de már nincs bennem félelem. Bár a helyzet azt indokolná, hogy ne lankadjon az éberségem, mégsem tudom elképzelni, hogy Rafe valóban bántana. Összezavar, hogy nem örülök sokkal jobban annak, hogy a mellkasa nem tapad többé szorosan az enyémhez, és nem értem, miért nem érzek megkönnyebbülést, amiért Rafe Harlan erős keze nem kulcsolódik a karomra.

Rafe

Kurvára igyekszem fenyegető arcot vágni, de egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy sikerül. Nem tudom mi van velem, de határozott céllal jöttem ide, és nem engedhetem meg magamnak, hogy kedélyeskedjek a kiscsajjal. Nem engedhetek utat azoknak a furcsa érzéseknek, amik megszédítik a fejemet valahányszor megcsap a virágillatú parfümjének aromája. Rohadtul pipa vagyok, vagy legalábbis annak kellene lennem, de ehelyett azon igyekszem, hogy letöröljem a képemről az idióta vigyort. Nem értem mi folyik köztünk, de a dolgok kezdenek kicsúszni a kezemből, mióta szembe találtam magam ezzel a sötét hajú, kék szemű, csinos kis boszorkánnyal. Gőzöm sincs mit csinált velem, de amikor a teste az enyémhez tapadt, esküszöm, az agyam kapitulált egy időre. Kiesett minden, azt sem tudtam miért jöttem egyáltalán.

Össze kell kapnom magam! Ez a kiscsaj egy csomó kápével tartozik, és nem akar fizetni. Ilyen márpedig nincs az én világomban. Nem ez az első eset, hogy tartozást kell behajtanom, mióta online fut a póker program, és előfordul, hogy a kis pöcsök nem akarnak fizetni a tablettáért, de mindig sikerül rövid úton elsikálnom a problémát. Ami jár az jár. Aki játszik és veszít, az fizessen. Mi vagyok én, a vöröskereszt? Nem szórakozásból veszem magamra a rizikót, hogy lebukok az illegális póker szoftverrel. Kell az az átkozott pénz.

De ez a lány! Összezavar és kurvára nem tesz jót a koncentrációmnak, amikor rám pislog azokkal a dögös, hosszú szempillájú szemeivel. Amikor meg az előbb védekezni próbált az ernyővel, mint valami vadmacska, esküszöm közel voltam hozzá, hogy nekinyomom a falnak, hátrahúzom a fejét a copfjánál fogva, és vadul addig csókolom, míg spontán el nem élvez a kezem között. Elárulja a teste, mint ahogy engem is. Amikor magamhoz rántottam, a mellbimbói keményen meredeztek a pólója alatt, nem is kellett odanéznem, hogy érezzem a mellkasomon. Hirtelen kurvára meleg lett, kiver a víz, és a farkam is vigyázzba vágta magát. A bőre tapintása a kezem alatt, a buján szétnyíló ajkai kitörlik az agyamból a látogatásom okát, és csak egy valami dübörög bennem: milyen ízű lehet Raven Bertone szája? Milyen hangot adna ki, amikor éhesen belecsókolok a nyakába, és a fogaim közé szívom a fülcimpáját. A szerszámom lüktet a gondolatra, milyen látványt nyújtana a kis bűnös, ahogy sötét haja szétterülne a párnámon, lábait a csípőm köré szorítaná, miközben a nevemet nyögné kéjesen. Bassza meg! Elment az eszem. A pénzbehajtásra kell koncentrálnom, és nem a feszesen meredező kis cicijeire. És ami az abszolút csúcs az egészben, hogy visszajött még az átkozott dadogásom is. Nem is emlékszem rá, mikor dadogtam utoljára, pláne egy lány előtt. Tiszta égés!

Megrázom magam, és dühösen összeszorítom az ajkam. Furcsa módon azonban leginkább magamra vagyok dühös. Az egész vizit a legkevésbé sem a terveim szerint alakul. Egyre inkább elönt az a szar érzés, hogy hiába jöttem a pénzemért. Nézem a kiscsajt, és valahogy nem hiszem, hogy hazudna. Nehezen tudom elképzelni, hogy Raven megszállott szerencsejátékos lenne. Én sem igazán értem, de ez egyrészről fura megelégedéssel tölt el, másrészről viszont átkozottul szar jel a hiányzó négyezer dollárra nézve. Persze az ember sosem tudhatja. A látszat gyakran csal. Egy csinos pofi, és egy formás fenék, még nem garancia a szavahihetőségre. Lehet, hogy egyszerűen csak jó színésznő a kicsike – morfondírozom magamban, miközben le nem veszem róla a szemem.

Ekkor eszembe jut a telefon. Ez még kapóra is jön. Mindenképpen a végére kell járnom a dolognak, így előveszem a hátsó zsebemből a mobilt, és rányomok a képernyőre. Billentyűzár – állapítom meg magamban káromkodva.

– Hé! Mi a fenét csinálsz? – tiltakozik, és hevesen a telefonja felé kapkod.

Magasra emelem a készüléket, megakadályozva ezzel, hogy kivegye a kezemből. Ugyan nem alacsony a kiscsaj, de a fejem fölé emelt karommal szemben esélye sincs. Próbálkozik néhányszor, aztán duzzogva összekulcsolja a karját maga előtt. Úristen, kikészít ez a nő – morgok magamban. Nyilván nem akar komplett hülyét csinálni magából, hogy gumilabdaként ugrálva hadonásszon előttem, ezért csupán gyilkos pillantásokat lövell felém. Ha szemmel ölni lehetne, már kinyiffantam volna, az hétszentség.

– Ezt nem teheted. Ehhez nincs jogod – dohogja, durcásan karba tett kézzel, amivel csupán azt éri el, hogy tekintetem egyenesen, a kihangsúlyozott cicijeire vándorol. Amikor leesik neki, hogy mit nézek, zavartan – és nem túl bölcsen – lejjebb húzza magán a pólót, amivel csak még jobban kihangsúlyozza teste érdeklődésének áruló jeleit. Szabad kezemet végigfuttatom az államon. Nagy szarban vagyok. – Azonnal add vissza! – morogja dühösen.

– Látom, nagyon aggódsz, hogy kiderülhet valami Miss Bertone féltve őrzött titkaiból. Vajon mit rejthet ez a mobiltelefon?

Kihívón felvonom a szemöldököm, és néhányszor megingatom a kezemben a mobilt.

– Semmi közöd a dolgaimhoz – kiáltja fenyegetőn.

– Nyugalom, Bella! Nem vagyok kíváncsi a magánéletedre – vetem oda erőltetett könnyedséggel, ráadásul még kamuzok is, mert minden egyes perc elteltével, amit a közelében töltök, egyre inkább érdekelnek a részletek vele kapcsolatban. – Viszont gyorsan tisztázhatjuk a dolgot. Ha a telefonodon megtalálom az online-póker applikációt, nagy bajban vagy kislány, és addig el nem megyek innen, míg így vagy úgy, de ki nem egyenlíted a tartozásodat – nézek kihívón a szemébe, neki pedig pír önti el az arcát. Na, ilyennel sem sűrűn találkozom.

– Rendben. Nem bánom – vonja meg a vállát kelletlenül.

Ekkor leengedem a kezem, és némán, várakozón nézek rá.

– Mi van már megint? – mordul rám durcásan.

– Billentyűzár – jegyzem meg, és felé nyújtom a telefont.

Raven megint összefonja a karját maga előtt, és száját csücsörítve mustrál, de nem mozdul.

– Elfelejtetted a varázsszót… nagymenő – húzza el a száját, belőlem meg kis híján kitör a röhögés. Nézd már, a kis harcost! Állatira vissza kell fognom magam, hogy komoly tudjak maradni.

– Légy szíves! – mondom, szándékosan túlhangsúlyozva a szót.

Sóhajt, és a szemét forgatva elveszi a mobilt, közben gondosan ügyel rá, hogy a bőrünk össze ne érjen. Kioldja a készülék zárját, és kinyújtott kézzel, morcos képpel az orrom alá tolja a képernyőt. Kiveszem a kezéből, ügyelve rá, hogy a bőrünk mindenképp összeérjen, mire ő gyorsan visszahúzódik. Végiglapozom az oldalakat, de póker applikációnak nyomát sem sem látom.

– Hmm… – mormolom az orrom alatt, miközben elgondolkodón az államat vakargatom. A gyanúm kezd beigazolódni, de képtelen vagyok eldönteni, hogy örüljek-e a fejleményeknek, vagy inkább szétverjem a lakás berendezését dühömben az elveszett pénz miatt.

– Meg vagy elégedve? – kérdezi önelégült képpel, lábfejével türelmetlenül dobolva a földön.

Egy lapos pillantást vetek rá, majd a nappali felé fordulok.

– Még nem egészen. Mutasd meg a laptopodat!

Kikapja a kezemből a telefont, de most hagyom. Felháborodottan rázza a fejét.

– Elfelejtheted.

– De miért? Ha egyszer nincs mit titkolnod előttem, mire ez a nagy felhajtás?

– Csak – dohogja zaklatottan, és félig elfordul, laposan pislogva rám. Mintha azt hinné a tekintetem képes egyenesen a ruhája alá hatolni. Sokat adnék érte, ha így lenne, de nagy bánatomra nem rendelkezem röntgenlátással. – Egyáltalán nem értem miért kell igazolnom magam előtted. Nem vettem el a pénzed. Nem tettem semmit, ami indokolná, hogy betörj a lakásomba.

– Az majd kiderül. Csak mutasd meg a laptopodat! Ígérem, nem kukkolok bele a szexi kis privát fényképgyűjteményedbe.

– Nincsenek szexi fotók a… – kiált közbe irritáltan, de aztán el is hallgat. Nyilván kiolvasta a szememből, hogy szándékosan heccelem, ő meg persze bekapta a csalit. Bosszankodva megvonja a vállát, és a szemét forgatja. – Tőlem – veti oda, és a nappali felé indul, de látom rajta, hogy hezitál. Tutira azon agyal, hogy mi lenne a jobb. Vagyis mi lenne kevésbé rossz. Hívjon magával a nappaliba, hogy ott nézzem meg, ami érdekel, vagy hozza ki inkább a gépet, és intézzük el a dolgot itt, az előtérben. Megkönnyítem neki a döntést, és szorosan a nyomába lépkedek. Hirtelen megáll és megfordul, talán elhatározásra jutott, de már késő. Beléfagy a szó, ahogy egyenesen a mellkasomnak ütközik, amitől elveszti az egyensúlyát, és hátra tántorodik. Utána kapok, mert ugye csak nem hagyhatom, hogy fenékre üljön, és a derekánál fogva megtámasztom.

– Mi-minden rendben? – nyögöm homlokráncolva, és heves vágyat érzek rá, hogy a fejemet néhányszor a falba csapdossam, amiért már megint dadogok.

– Igen, én csak – kezdi bizonytalanul, de mivel félig már úgyis a nappaliban vagyunk, közlendője biztos elvesztette az aktualitását, így csak megrázza a fejét. – Felejtsd el! A laptop az íróasztalon van – bök állával az Apple felé. Már egy ideje nem fenyegeti a hanyatt esés veszélye, ezért nem igazán van okom rá, hogy még mindig a derekát szorítsam, a kezem mégis a testére tapad, mint egy mágnes, és csak bámulom megbabonázva. – Az íróasztalon – ismétli meg halkan, mire végre magamhoz térek, megrázkódom, és visszahúzom a kezem.

Ellépek mellette, és felemelem a laptop fedelét, majd várakozón ránézek.

– Jelszó. Légy szíves! – teszem hozzá.

– Gyorsan tanul, Mr. Harlan – állapítja meg összevont szemöldökkel, de a szája széle közben felfelé kunkorodik. Az az érzésem, hogy szórakozik rajtam. De félni nem fél tőlem, az tuti. Na, ez egyre szebb lesz – tépelődök magamban.

Mellém lép, bepötyögi a kódod, majd félreállva vár, amíg végigszkennelem a gépe tartalmát. Alig fél perc múlva, tenyeremmel hatalmasat csapok az íróasztalra. – Kurva élet! – tör ki belőlem frusztráltan, mire Raven riadtan összerezzen, és nagy szemeket meresztve bámul.

– Mi az? – kérdezi.

– Bassza meg! – mordulok fel, és felegyenesedem. Ujjaimat a hajamba mélyesztve, felé fordulok. – Nagyon úgy néz ki, hogy valaki ellopta a személyazonosságodat.

– A mimet? – kérdez vissza bambán.

– Valaki felhasználta a nevedet és az adataidat, hogy regisztráljon a játékba, és a nevedben veszített négyezer dollárt.

Most rajta a sor, hogy szitkozódjon. Jó látni, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki ki van bukva.

– De hát, hogy lehetséges ez? És egyáltalán – szuggerál homlokráncolva, mintha nálam lenne a válasz a kérdéseire –, nem illegális az ilyenfajta online szerencsejáték.

Helyben vagyunk, szivi.

– Oké – sóhajtok fel, és az íróasztal peremére ülve, tenyeremet végighúzom borostásodó államon. – A válasz az első kérdésedre az, hogy nem is annyira bonyolult a dolog, ha valaki hozzáférhet a személyes adataidhoz. Ami a második kérdést illeti – vakarom meg az állam –, jobb, ha ebbe nem megyünk bele. Pláne, mivel te magad is nyakig benne vagy a buliban.

– Én nem vagyok benne semmilyen… – tiltakozik vehemensen, de én felemelem mind a két kezem, és felhúzott vállal folytatom:

– Én hajlandó vagyok hinni neked, de vajon a többiek, akiknek a tudomására jut a dolog, mit fognak gondolni?

Láthatóan szíven ütik a szavaim, az arca elsápad, tenyerét a mellkasára szorítja. Nocsak! Ezek szerint megvan Miss Bertone gyenge pontja. Bármi legyen is az oka rá, lerí róla, hogy kurvára nem szeretné megszellőztetni a dolgot – örvendezem magamban. – Hátrál néhány lépést, és csüggedten a kanapéra rogy. Ártatlan kutyaszemekkel pislog rám, némán könyörögve, hogy ne legyek szemétláda. Hmm.

– Eszedbe jut bárki, aki szóba jöhet? Akire gyanakszol? – kérdezem, le nem véve róla a szemem.

Látom, hogy hamar válaszolni akar, szóra is nyitja a száját, de hirtelen a torkára fagy a szó. Hátraveti magát a kanapén, és néhány másodpercig a plafont fixálja, majd megragad egy kispárnát, és az arcára szorítja. Nem tudom mit reagáljak. Ez meg mi a tököm akar lenni?

Zagyva, elmosódott mondatfoszlányokat hallok a kispárna mögül, de nem tudok kihámozni belőlük egy szót sem. Minél tovább bámulom őt, ahogy egy párnát szorítva az arcára össze-vissza motyog, annál inkább elönt a szívem körül valami furcsa, idegen érzés. Nem kellemetlen, sokkal inkább olyan… melegség féle. Nagyon régen nem éreztem már ilyesmit. Olyan részeket érint meg bennem, amik régóta érzéketlenek, de úgy tűnik mégsem teljesen halottak. Egyszerűen vonz. Az igaz, hogy az egyetem szexi cheerleader csajai is vonzanak, de azt mindig is a testem egyfajta egészséges reakciójaként könyveltem el. Ki ne érezné kihívásnak a kidomborított, peckes ciciket, és a fenékre szoruló, mininél is rövidebb nadrágokat. A fenébe is, a rögbi csapat sztárcsatárja vagyok, és a csapat tagjának lenni, már önmagában az kampusz elitje közé emeli az embert. A csajok kényeztetnek, keresik a kegyeimet, az enyémet épp úgy, mint a csapat többi tagjáét. Tudom azt is, hogy nincs gond a külsőmmel, több egyetemista punci zsong körül, mint ahogy azt kezelni tudnám. Az eddigi leghosszabb kapcsolatom három hónapig tartott, és nem szakadt bele a szívem, amikor vége lett. Mióta a St. Thomasra járok, hozzászoktam, hogy a lányok túl könnyen kínálják fel magukat. Nem kell megerőltetnem magam ahhoz, hogy lehulljon a bugyi az egyetem legdögösebb csajairól, és meglehet, hogy ez kényelmessé, talán kicsit közönyössé is tett. Az utóbbi időben már untatnak a gyors, semmitmondó numerák a clubházban, de ahhoz is hiányzik belőlem a kellő motiváció, hogy változtassak a dolgon, és a csajok közül valamelyiket is magam mellett tartsam.

Régen nem izgatott már fel úgy lány, mint ez a kis olasz. Ráadásul, még csak nem is kimondottan az ízlésem. Túl vékony, túl fejletlen, egyáltalán nem hasonlít az eddigi hódításaimhoz. Csak bámulom a vékony, hosszú combjait, és a tinilányos ciciket, amikből szerintem egyszerre mindkettő elférne a tenyeremben, és nem értem, hogy ha ez a lány ennyire nem passzol az ízlésemhez, akkor mi a faszomtól lüktet a farkam, valahányszor csak egymáshoz érünk. A haja sötétbarna, szinte már feketébe forduló, és mandulavágású, világos szemeit tökéletesen kiemeli a kreolos bőrszíne. Gyönyörű az arca, és a szemébe bele tudnék veszni örökre – már ha buknék az ilyen kislányos alakú bigékre – teszem még hozzá magamban, és eligazítom a farmerem hirtelen szűkre vált elejét. Balfasz! – szidom magam gondolatban.

– Nem értek egy szót sem – szólalok meg egy idő után, megszakítva ezzel Raven, kispárnába mormolt monológját.

Leveszi az arcáról a párnát, és egyenesen a szemembe nézve, csüggedten mondja:

– Kábé két hónapja elvesztettem a táskámat. Benne volt a pénztárcám is meg az irataim. A táska később előkerült a cuccaimmal együtt, csak a készpénz hiányzott. Valaki bedobta a postaládák alá a földszinten. Sose derült, ki, hogy ki volt.

– Bassza meg!

– Gondolod, hogy…

– Csak annyi kellett, hogy lemásolják a kártyádat. A személyes adataid birtokában, már pofon egyszerű az egész.

– A francba! – rágcsálja a körmét idegesen.

Élesen kifújom a levegőt, és körbenézek a kis lakásban. Most, hogy jobban felmérem a terepet, feltűnik, hogy a lakás gyanúsan ízlésesen van berendezve. A bézs színű kanapé Raven alatt valódi bőr és meg mernék rá esküdni, hogy a fából faragott, designer dohányzóasztal alatt egy perzsaszőnyeg fekszik. Akármerre nézek, mindenhol egyedi, drága bútorok, és lakásfelszerelési tárgyak vannak, amik száz százalék, hogy nem a kampusz tulajdonai. Tekintetem visszavándorol Ravenre, aki közben feláll, és a konyhába megy. Követem. Kivesz a szekrényből egy poharat, és vizet tölt magának. Vizslatom hátulról a szexi kis fenekét, és érzem, hogy nem hagy nyugton a dolog, muszáj többet megtudnom róla. Sok olyan csajt ismerek, akinek gazdagok az ősei, de Raven nem kelti bennem a burzsuj szülők, affektáló porontyának az érzését. A bőre nem szolárium barna, nem visel sminket, a haja sincs festve, nincsenek műkörmei, és egyáltalán, teljesen hétköznapi cuccokat hord. Azért a lakás mégiscsak gyanús.

– Látsz valami esélyt rá, hogy belátható időn belül összeszedd a pénzt valahonnan? – teszem fel a kérdést, bár magam sem igazán gondolom komolyan.

– Ezt meg hogy érted? – néz rám elképedten. – Azt hittem, most, hogy tisztázták a dolgot…

– Az adósság, azért csak adósság – húzom fel a szemöldököm.

– Az adósság, ami gyakorlatilag nem is az én adósságom – teszi hozzá élénken.

– De ami mégiscsak a te nevedhez kapcsolódik. És a francba is, rohadtul kellene az a pénz – dörzsölöm meg az állam gondterhelten.

Raven tanácstalanul felhúzza a vállát, és fürkészőn rám néz. Szinte le tudom olvasni a gondolatait az arcáról. Fúrja az oldalát a kíváncsiság, hogy mire kell annyira az a rohadt pénz, de nem viszi rá a lélek, hogy megkérdezze. Végül is mióta ismerjük egymást? Tizenöt perce?

Csend áll be közöttük, és agyam kétségbeesetten keresi az indokot, ami okot adna rá, hogy továbbra is Raven Bertone lakásán maradhassak, ő meg persze nem tartóztat. Ez is új. A gondolat, hogy ennyi volt, és ezzel meg is szakad a kapcsolat köztünk, egyáltalán nincs az ínyemre. Alig tudok róla valamit. Ez még az elúszott négyezer dollárnál is jobban aggaszt. Raven nem szól semmit, én meg bénán keresek valami indokot a beszélgetés fenntartására.

– Nem gondolod, hogy esetleg a szüleid… – kezdem, és egy jelentőségteljes pillantást vetek a kínai porcelán teáskészletre, ami a konyhaszekrény üveges polcáról csillog hivalkodóan. Életemben nem láttam még ilyesmit a kampusz területén. Ahogy követi a tekintetemet, leesik neki, hogy mire utalok, és zavart pír önti el az arcát.

– Abszolút ki van zárva – válaszolja ijedten, és a tükrös szekrény elé lép, mintha ezzel eltűntethetné a képből az antik porcelánt.

Idegesen harapdálja azokat a csókolnivaló ajkait, és az egész testbeszéde arról árulkodik, hogy sürgősen meg akar szabadulni tőlem. Megkerüli a konyhapultot, és az előszoba felé indul, egyértelműen azért, hogy kövessem.

– Figyelj, sajnálom ezt az egész izét a pénzeddel. Komolyan. De te is látod, hogy nem az én hibám. Nem én tartozom neked, azon kívül dolgom van még, úgyhogy ha lennél olyan jó… – mondja, és a kijárat felé bök az állával.

– Dolgod van? – bukik ki belőlem, mert nem bánnám, ha még maradhatnék.

– Épp futni indultam a Schuylkillhez, amikor… – csúszik ki a száján az infó, aztán hirtelen elhallgat. Látom, már sajnálja, hogy elmondta, de ez nekem pont kapóra jön. Szóval a Schuykillhez jár futni.

Pár másodpercig még tanácstalanul bambulunk egymásra, de aztán kezd a dolog nagyon kínossá válni. Kelletlenül bólintok, és hirtelen ötlettől indíttatva kiveszek egy tollat a konyhapulton lévő tartóból. Leszakítok egy jegyzetfüzet lapot, és olyat teszek, amit még soha. Felírom a nevemet és a telefonszámomat a papírra, majd felállok, és megindulok az ajtó felé. Olyan közel megyek el mellette, hogy a karom súrolja a vállát. Ezt nem tudtam kihagyni. Raven összerezzen, de nem néz rám, hanem a cipője orrát bámulja. Lelassítok, szeretnék még mondani neki valamit, de aztán meggondolom magam. Nem lehetek ennyire töketlen! Kinyitom a bejárati ajtót, és kilépek. Raven utánam jön, és a kilincsre teszi a kezét. Látom rajta, hogy ő sem igazán tudja mit kéne mondania, de akármennyire is szürreális a találkozásunk, azért mégiscsak illene elköszönni. Megvakarom a homlokomat, megemberelem magam és a szemébe nézek. Tudom, hogy amikor az előbb gyakorlatilag rátörtem az ajtót, még a szart is kiijesztettem belőle, és őszintén szólva, pont ez volt a szándékom. Most azonban biztos vagyok benne, hogy amit a szemében látok, az nem fenyegetést és düh, hanem ugyanaz a zavar, amit magam is érzek belül.

– Viszlát, Raven Bertone. És máskor jobban vi-vi-vigyázz a cuccaidra! – dadogom, aztán irritáltan összeszorítom a szemem, és megrázom a fejem. Nem akarom elhinni, hogy az utóbbi húsz percben háromszor újult ki a gyerekkori beszédhibám. Mi a fasz van velem?

Sarkon fordulok, és lefelé kezdek szaladni a lépcsőn.

– Viszlát, Rafe Harlan – mondja, és majdnem orra bukok a lépcsőn, ahogy megborzongok, olyan őrjítőn hangzik a nevem a szájából.

Raven

Ezúttal gondosan becsukom az ajtót, beakasztom még a láncot is, és homlokomat az ajtónak döntve hatalmasat sóhajtok. Aztán hirtelen eszembe jut valami, és szaladni kezdek a konyha felé. A pulton még mindig ott van a kis cetli, amire az előbb firkált valamit. A kezembe veszem, és látom, hogy a neve és a telefonszáma áll rajta. Megkövülten bámulom a papírt, és próbálom kitalálni, hogy ez mit akar jelenteni. Azt akarja, hogy hívjam fel, ha sikerült előkerítenem a pénzt vagy valami más oka van a dolognak? Az ablakhoz sietek, és a függöny mögül leselkedve kikukucskálok az utcára. A ház előtt egy fekete motorkerékpár parkol, az ülésén egy sisakkal. Tipikus – gondolom a szemem forgatva, aztán amikor váratlanul felnéz az ablakom felé, úgy ugrok hátra, mint akit kígyó mart meg. A falhoz lapulva hallgatom, ahogy hangosan felbőg a kawasaki motorja, majd lassan egyre távolodik a robaj.

Leroskadok a szófára, magam alá húzom a lábam, és magamhoz ölelem a párnát. Próbálom helyre rakni a gondolataimat, csillapítani felkorbácsolt érzékeimet, mert az utóbbi húsz perc a lelkem mélyéig felkavart. Rafe Harlan nagyon lehengerlő srác, ezt kár lenne tagadni. Lehengerlő, a szó minden értelmében, és tény, hogy hatással volt rám. Szinte láttam, miként forognak a fogaskerekek az agyában, amikor a bútorokat vizsgálgatta, és próbálta összerakni a puzzle darabkáit. A méregdrága berendezés, a konyhai eszközök, tányérok, evőeszközök mind Claire néni és Emilio bácsi ajándékai, és kezdettől fogva volt egy olyan érzésem, hogy egyszer még bajba kerülök miattuk. De mivel nem akartam otthon lakni, és azt sem engedtem, hogy valami sikkes egyetemre járassanak, és drága lakást béreljenek nekem, el kellett fogadnom, hogy legalább a beköltözéskor elhalmoznak ajándékokkal. Tudom, hogy jó szándék vezérelte őket, meg akarták könnyíteni a kezdést, ezért nem is ellenkeztem velük. Megbántottam volna a nénikémet, ha még ezt is visszautasítom, ezért lenyeltem a dolgot, cserébe ők beletörődtek, hogy a saját lábamra állok.

De Rafe furcsállta a dolgot, láttam az arcán, és ez nyugtalanít. A legutolsó, amire szükségem van, hogy bárki is felfedezze a Bertone klánhoz való kapcsolatomat, és hiába töltött el izgalommal a közelsége, a legokosabb, amit tehettem, hogy minél gyorsabban megszabadultam tőle.

Őszintén remélem, hogy annyiban hagyja az egészet, és nem erősködik tovább a pénz miatt, mert fogalmam sincs, honnan szerezhetnék ekkora összeget, anélkül, hogy az fel ne tűnne a családomnak. Ha gondolatban előhívom a nagybátyám és az unokatestvéreim arcát, amint megtudják, hogy illegális szerencsejáték adósságba keveredtem, kiver a víz. Biztos vagyok benne, hogy ez az új, független, egyetemista életem csúfos végét jelentené. Nincs az az isten, akinek a kedvéért hagynák, hogy továbbra is egyedül lakjam, és testőr nélkül járjak előadásokra. A tény pedig, hogy még csak nem is vagyok sáros az adósságban, csak súlyosbítaná a szituációt a szemükben. Frusztráltan veszem tudomásul, hogy csapdában vagyok. Ki van zárva, hogy a családhoz forduljak a problémával. Egyedül kell kimásznom a csávából.

Az egész délutánt bevásárlással töltöm néhány lánnyal a kurzusról, és csak kora este, csomagokkal alaposan megrakodva érkezem haza. A bejáratnál összefutok Carollal, az egyik lánnyal a szomszédos lakásból, és beszélgetve, nevetgélve indulunk felfelé a lépcsőn. Mikor a másodikra érünk, hirtelen mind a kettőnknek a torkán akad a szó. Az ajtóm előtt egy gigantikus méretű vörösrózsa csokor fekszik a földön. Pár pillanatig megkövülten bámulom a virágot, de amikor Carol élesen füttyent elismerése jeléül, az arcom a rózsa színében kezd pompázni.

– Oké, szivi. És nekem akarod beadni, hogy nem jársz senkivel – teszi csípőre a kezét játékosan, és a szemöldökét emelgetve idétlenül pislog ide-oda, köztem meg a csokor között.

– Fogalmam sincs mi ez – vonom meg a vállam.

– Akkor majd én megmondom neked, hogy mi ez. Első ránézésre a méretéből ítélve, ez itt bizony egy százdolláros rózsacsokor.

– Atyaisten! – szakad ki belőlem a megdöbbent sóhaj.

Közben, hála az égnek, megszólal Carol mobilja, és miközben a zsebeiben kutat a készülék után, felém bökve mondja:

– Később minden részletet tudni akarok Mr. Százdolláros Rózsacsokorról, világos? – kacsint rám, fülén a telefonnal.

Elképedve ingatom a fejem, közben nagy nehezen felnyalábolom a csokrot, és háttal betolatok a lakásba. A konyhában ledobálom a cuccokat, és torkomban dobogó szívvel kezdek nyomok után kutatni a rózsaszirmok között. Kicsi, fehér boríték akad a kezembe, amiből egy papírdarabkát húzok elő.