Copyright © Bódis Kriszta, 2025

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Németh Gábor

Kézirat-előkészítő Zöldhegyi Sarolta

Korrektor Hernád Imre

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 615 106 106 0

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Kemény vaj

Kisasszonyképző – Istenhegy I.

Korzón a pokolba – Istenhegy II.

Tartalom

I. fejezet – „Intim Pista”

II. fejezet – Felhős égbolt

III. fejezet – Felső tízezer

IV. fejezet – Reggeli

V. fejezet – A galambok nem térnek vissza a dúcba

VI. fejezet – „Vontarany szoknya és hétezer igazgyöngyszem

VII. fejezet – Garnírung vagy pecsenye

VIII. fejezet – Scarlet Pimpernel

IX. fejezet – A magyar por

X. fejezet – Valamicsodás férfi ráncba szedett gatyája

XI. fejezet – Az utolsó küldetés

XII. fejezet – Meztelenek

XIII. fejezet – Töredezett cserépedény

XIV. fejezet – Nyisd fel a szemünket

XV. fejezet – Uram, irgalmazz!

XVI. fejezet – Lejtőre nyíló égi kapu

XVII. fejezet – Szószék

XVIII. fejezet – Politikai propaganda

XIX. fejezet – Kivasalt gigerlibugok

XX. fejezet – Ü

XXI. fejezet – Máriák a kereszt tövében

XXII. fejezet – Fenevadak

XXIII. fejezet – Menedék

XXIV. fejezet – Bakacsinfekete karácsony

XXV. fejezet – „Nyet ur”

XXVI. fejezet – Patruj

XXVII. fejezet – A bárka kiköt

XXVIII. fejezet – Te vagy a legény

XXIX. fejezet – Csodák

XXX. fejezet – Bemerítkezés

Epilógus

Források

I. FEJEZET

„Intim Pista”

Kimerülten, de jó hangulatban érkeztek haza a fehérvári jubileumi ceremóniáról. A cabrio Mercedes nyári napsütésben suhant. A férje díszmagyarban, Klára pedig talpig selyembrokátban csodálta a tájat, míg Sándor sofőr elegáns egyenruhában feszített a volánnál.

Klára még mindig nem szokott hozzá, hogy „méltósága” lett.

Gyorsan emelkedtek a társadalmi ranglétrán, amire sem a férje, sem ő nem számított. Gyakran hozták szóba, hogy mennyire nem szeretik a férje pozíciójával járó titulusokat.

Új otthonukban a felfordulás továbbra is óriásinak tűnt.

– Este a divatbemutatón ifjabb Emden úr is részt vesz – tájékoztatta röviden Erzsit, és közben a köténye zsebébe csúsztatta azt a névtelen levelet, amit reggel kapott.

– Éjjel róla álmodtam, Klárám, éppen róla! – torpant meg Erzsi, de nem folytatta, mert Juliska szobalányra terelődött a figyelme, aki a cselédnek segített becipelni az udvaron kiporolt szőnyeget. – Juliska, hozd be végre az abroszokat! A méltósága a szőttesek közül szeretné valamelyiket a reggelihez.

Erzsi éppen egy tollseprűvel igyekezett az ablakkeretek sarkaiban megtapadt pókhálókat eltüntetni, amikor megemlítette neki ifj. Emden urat. Az éjszakai álmát akarta újra felidézni, ehhez azonban meg kellett állnia a munkával egy pillanatra. A kezében kísértetiesen remegtek a rozsdaszín kakastollak, épphogy csak nem kukorékoltak.

A híres Klein Karoo régió Western Cape tartományából, egyenesen az oudtshoorni farmról importált, fekete-szürke strucctollas régi seprűjét jobban szerette, de hirtelen nem kapott mást, mint a debreceni háziiparosok kakastollasát, mióta általában a kereskedelemnek, így a dél-afrikainak sem kedvezett a világtörténelem alakulása. Ezt a régi strucctollas tollseprűt pedig sehogy sem találta, hiába kutatta át érte újra meg újra a költöztetőládákat.

– Tényleg ifjabb Emdenről álmodtál? – kérdezte Klára.

– Róla.

– Különös.

– A ma esti divatbemutató miatt. Hogy sose volt egyiken sem, pedig nem köll annak éjjelt-nappalt eggyé téve dolgoznia, mint másnak.

– Ez igaz.

– Hát milyen tulajdonos az ilyen?

– Más idők járnak. Ne vessünk rá követ, Erzsi.

– Mit tagadjuk, Klárám, más idők! De legalább végre megismerjük az úrfit. Remélem, nem az apjára ütött, mer’ amilyen a vetés, úgy fizet az élet.

– Azért az apja, ha többet nem, egyet jól tett…

Klára nem fejezte be a mondatot. A tekintetével a kakastollakat követte, ahogy ismét mozgásba lendültek Erzsi kezében.

– Az öreg kujon?

– Az.

– No mit, lelkem?

– Hát szépen felépíttette a Corvin-palotát. Párizsban vagy Amerikában sem akad párja egy ilyen nagyáruháznak.

Lendületes mozdulattal félkörívet rajzolt a levegőbe, hogy érzékeltesse a vállalkozás grandiozitását, és Erzsire kacsintott.

Az ebédlőbe Juliska érkezett vissza, karjában abrosztornyot egyensúlyozott. Egy sovány, húszévesforma lány, Árnika követte.

Árnika, mintha csak az ebédlőbe toluló korai napfény elől húzódna az árnyékba, csüngő karral beállt Juliska mögé.

– Vedd már el! – fordult felé Juliska.

Árnika két tenyerét a kupac alá csúsztatta. Kicsit meg kellett rogyasztania a térdét a művelethez, mert legalább fél fejjel magasabb volt, mint Juliska.

– Oda tedd, te mamlasz – bökött állával Juliska az asztalra. – Hadd válasszon belőle kedvére valót a méltósága.

Árnika engedelmeskedett, és az abroszokat az asztalra tette. Kihúzta alóluk a tenyerét, mire a torony megingott, és mielőtt Árnika utánuk kaphatott volna, a felső háziszőttesek közül néhány leborult az asztal lapjára.

Erzsi és Juliska jelentőségteljesen összenéztek.

„Ezzel nem fogunk bírni. Még hogy szobalány! – gondolták mindketten. – Reménytelen eset. Ki tudja, mit látott meg benne a méltóságos asszony.”

Klára közben már a háziszőttes abroszok között válogatott. Néhányat kiterített, és Árnikának magyarázott valamit a háziszövés fortélyairól.

Erzsi kinyitotta az ablakot. A madarak hajnali lármája nem csitult a kertben, és most a hangzavar valósággal bezúdult az ebédlőbe, ide-oda verődött a csupasz falak között, és mint a forgószél, végigsepert a parkettán.

– Nekem mondhassa! Még hogy nagyáruház! Csak tudnám, kinek teccik egy ilyen.

– Hogyhogy kinek?

– Hát kinek?

– Az úri közönségnek! De ha rajtam múlik, lesz ez még az egyszerű emberek áruháza is, hadd lásson mindenki valami szépet.

– Urasnak uras, igaz… – hagyta helyben Erzsi, és Árnika kezébe nyomta a tollseprűt. – Vidd a helyére – utasította. – És nézz be a konyhába, hogy lefőtt-e a kávé.

Árnika bólintott. Fogalma sem volt, hol a helye a tollseprűnek, de majd összeszedi a bátorságát, és megkérdezi a cselédtől, gondolta. Úgy indult az ajtó felé, mintha tojásokon lépkedne. Rátette a kilincsre a kezét, lenyomta. Az ajtó halkan kinyílt. Erzsi belefeledkezve nézett utána. „Erre is jobb idők jártak valamikor” – gondolta.

– Akkor is ebadta bolondja ez a Corvin – folytatta. – Csöpögjön ki a két szemem világa, na, kimondom: nem szép.

Lábujjhegyre ágaskodott, hogy a dupla ablakok közterében rejtőző kokonokat is megtalálja a pókpetékkel. Magasra nyújtotta a jobb karját a tollseprűvel, bal lábára helyezte a testsúlyát, amitől jobb sarka kissé elemelkedett a földről, és kivillant fűzős magas szárú cipője.

Fekete ruhát hordott, fehér fodros köténnyel, a szoknya alatt sokat stoppolt, bordás, régimódi patentharisnyával, amit harisnyakötő tartott. Semmivel sem öltözködött jobban, mint bármelyik cseléd a házban, pedig Erzsi hosszú évek óta inkább olyan szerepet kapott Klára mellett, mintha a család egy szegényebb sorból származó rokona volna. Debrecenben a Tüdősöket szolgálta, Tüdős Klárát kislány kora óta pesztrálta. Az évek során egyre inkább komornaként vagy társalkodónőként állt a ház úrnőjének szolgálatára, partneri minőségben. Ennek ellenére gyakorta végzett fizikai munkát, mert nem szerette tétlenül nézni a cselédség serénykedését.

– Még hogy nem szép! – csóválta a fejét Klára.

– Mit nem szép! – nyögött Erzsi, ahogy nagy nehezen leválasztott egy petecsomót a fakeretről. Megpróbálta lerázni a tollseprűről, és hogy rásegítsen, a nyelet az ablakpárkányhoz ütögette. – Olyan randa, ha nem vó’nának a nagy üvegkirakatai azokkal a fényes reklámokkal, megfagyna az ember, ha csak ránézne, oszt tavaszig reszketne, míg a légy fel nem támad.

Odakintről a feléledő szél hideg levegője csapta meg az arcát és fedetlen nyakát. Megborzongott.

– Neoreneszánsz. Klasszicizáló historikus stílus. Mint amilyen az amerikai metropoliszoké – felelte Klára.

Az abroszokból friss mosószappanillat áradt, elkeveredett az ablakon bezúduló hűvösséggel.

– Óóó! Hát híjják tőlem ágas kocsikerékről csipegető labancos kutyának azt a hogyismondjákot, tudom is én, akkor is randa! – ragaszkodott a Corvin-palota ócsárlásához Erzsi.

Juliska kuncogott.

– Azt hittem, Erzsi, láttad az ifjú Emden apját is álmodban – heccelte Klára.

– Most, hogy mondja, lelkem, láttam aztat is. Ottan álldigált a fia mellett…

– És milyen volt?

– Randa, mint a Corvin.

– Bővebben?

– Elmondhatatlanul.

– Mégis…

– Mint egy strigori.

Erzsi a gondolattól is összerándult, ahogy a román vámpírok az eszébe jutottak. A falnak támasztotta a tollseprűt, megigazította galambősz kontyát, és sóhajtott egy nagyot.

Árnika visszajött. Megint megállt az ajtóban. A kávé lefőtt, de láthatóan ez most senkit nem érdekelt. Nem kérdezték. Erzsi el is felejtette, miért szalasztotta ki a lányt.

– És mit szólsz a mozgólépcsőhöz?

– Ajj, lelkem, Klárám, arró’ inkább ne is beszéljünk! Az a kedvencem! – gúnyos kis mosoly jelent meg a szája szögletében. – Még a zenélő hajszárító búráknál is modernebb. Sokat ne is szátyárkodjunk róla – mondta, és megigazította Árnika kötényét.

Árnika sután pukedlizett egyet köszönetképpen.

– Sajnálom, kérem – tette hozzá félszegen a kissé nevetséges mozdulathoz.

– De tudja, mit olvastam az újságba’? – folytatta Erzsi az asszonyára nézve.

Mintha Árnika bocsánatkérése el sem jutott volna a füléig.

– No mit?

Erzsi karba fonta a kezét, és mindentudó képet vágott.

– Erről a tulajdonosról. Nem az úrfiról, hanem az apjáról.

– Az Intim Pistában?

Az új rovat egyre népszerűbbé vált Pesten. Pletykák gyűjteménye volt a Színházi Élet legolvasottabb rovata. A mindenkit ismerő, mindenhova bejáratos Incze Sándor írta, aki Tüdős Klára divatbemutatóin és a Pántlika Szalonban is számtalanszor megfordult, hogy információkat gyűjtsön az onnan vásárló primadonnákról, művészekről vagy éppen a szalonba látogató külhoni divatnagyságokról, akik ha Budapesten jártak, nem hagyták ki, hogy a legfrissebb magyar modelleket szemügyre vegyék, és Tüdős Kláránál inspirálódjanak. Incze itt találkozott Schiaparellivel is, és első kézből tájékoztatta közönségét arról, hogy a kreátor „merész fantáziája visszakalandozott a múltba”. Büszkén nyilatkozta, hogy tanúja volt a beszélgetésnek, amikor Tüdős Klárával éppen arról tárgyaltak, mennyire izgalmas feltámasztani mondjuk egy régi, oldalgombos magas cipőt. Estélyi ruhákhoz színes sepróból készültek ezek a bokánál szokatlanul, négy ujjal magasabb, oldalgombos bőrcipők, mesélte, amikből egy gombjaiban és anyagában is bizarr újvörös és püspöklila darabot Schiaparelli be is mutatott, tréfásan egy XVI. századi magyar nagyasszony ruhatárából ihletett Tüdős-estélyi mellé helyezve.

A „Maga csak tudja, Intim Pista” rovatról pedig éppen Incze Sándor terjesztette a legszórakoztatóbb anekdotákat.

A varrólányok kezében járt a tű meg az olló, miközben tátott szájjal hallgatták a megelevenedett Intim Pistát Incze Sándor személyében, aki éppen azt mesélte, hogy amikor egyszer megírta: „Az ismert író kedvéért válik egy férjes asszony, és rövidesen meglesz az új esküvő”, hárman is jelentkeztek azzal, hogy korai volt még a dolgot megszellőztetni.

– Intimnek éppen elég intim, mert elmondani is pirul az ember.

Erzsi becsukta az ablakot, elhúzta a hótiszta vászon, halasi csipkeszegéllyel díszített függönyöket. A székeket eltologatta az asztal közeléből, és körbehordozta a tekintetét az ebédlőn.

– Oda, abba a sarokba kellene – mutatta, hova javasolná a reggelizőasztal elhelyezését.

– Én is arra gondoltam – bólintott Klára.

– Ennek az úrfinak az apja – folytatta Erzsi –, amikor már az abrakot is nyújtófával tömték belé, mert a palacsintát se tudta megrágni, hát nem elvált a feleségitől?

– Rebesgetik.

– Hagyta az asszonyt meg a fiát, ahol vannak, oszt vett egy szigetet.

– Oszt jól meg is halt… – vágta rá Juliska –, úgy kell neki!

A szája elé kapta a kezét, megbánva, hogy illetlenül belekotyogott a beszélgetésbe.

– Úgy kell neki! – helyeselt Erzsi is. – No de addig!

– A Lago Maggiorén élte világát – mondta Klára.

– Akkor tudja.

– Igen, hallottam.

– Nohát, az ilyenektő’ jobb távol maradni, mer’ megérik a pénzüket!

A négy nő együtt veselkedett neki a reggelizőasztal áthelyezésének.

– Egy, kéét, há…! – vezényelte Klára.

A négy oldalánál fogva egyszerre megemelték és arrébb mozdították néhány centimétert az asztalt. Nehéz tölgyfa asztal volt, parasztbarokk faragással. Elbánt velük, meg sem mozdult. Végül úgy döntöttek, hagyják, ahol van, majd a berendezők oda állítják, ahol a legideálisabb.

Még semmi sem állt a végleges helyén. Ennek ellenére az egész személyzet a megszokott reggeli rutin szerint szorgoskodott.

A nap úgy kezdődött, hogy a szakácsnő bejött, és megbeszélte Klárával és Erzsivel, hogy mit főzzenek aznap, elsősorban olyat, amit „az úr szeret”. Az úr, Zsindely Ferenc tíz órakor reggelizett, kettő óra körül, ha tehette, hazajött ebédelni, olykor egy fél órát le is pihent, majd elment, és késő éjszaka, előfordult, hogy éjfél után ért haza, ha a minisztertanács elhúzódott. Ilyenkor többnyire kétszer kellett a vacsorához teríteni, egyszer, amikor Klára érkezett vissza, és egyszer, amikor a férje.

A főznivaló megtervezése után a szakácsnő visszavonult a konyhába elkészíteni a reggelit.

A mindenes cseléd az ebédlő takarításával kezdte a napot, felsepert, padlót kefélt, a kicsomagolt kisebb szőnyegeket is lekefélte. A terítés és a reggeli szervírozása már a szobalányok feladata volt.

Klára még sohasem találkozott ifjabb Emdennel, az apjáról viszont csak rosszat hallott. Nem is igen volt kedve a fia társaságához. Ment anélkül is a Corvin Áruház nőiruha-osztályának művészeti igazgatása, hogy a tulajdonossal kelljen barátkoznia.

– Igaz. Jobb távol maradni az ilyenektől – mondta.

– De sosem lehet tudni, a dolgok gyorsan változnak – tette hozzá Erzsi.

Idősebb Emden, amikor elhagyta a feleségét, eladta jól jövedelmező áruházait is, köztük a berlini Kaufhaus des Westenst, és a müncheni Oberpollingert, hogy aztán élete végéig az élvezeteknek hódoljon. Megvette olasz Svájc festői tájain a Brissago-szigeteket Antoinette de Saint-Léger bárónőtől, aki magáról azt állította, hogy II. Sándor cár és egy balerina liaisonjából származik. Idősebb Emden aztán a tönkrement bárónőt nagyvonalúan elszállásolta az arborétumnak is beillő birtok használaton kívüli malmában, majd porig rombolta az asszony által megálmodott brissagói romantikus hajlékot. A helyére egy carrarai márvánnyal díszített, Canaletto-, Cranach-, Van Gogh-, Tiepolo-, Sisley-, Courbet-festményekkel ékesített, lélegzetelállító műkincsekkel bélelt klasszicista palotát építtetett a Lago Maggiorén, harminc luxuslakosztályt berendezve. Ide szállíttatta a föld minden tájáról azokat a serdülő lányokat, akik rabszolganőként voltak kénytelenek engedelmeskedni legperverzebb szexuális vágyai kielégítésére.

„Az élet maga a művészet” – vésette motorcsónak-kikötőjének márvány kapuívére.

– No de az úrfit mégse ítéljük el az apja disznóságai miatt – zárta le a témát Klára.

– Hozhatjuk a készletet, méltóságos asszony? – kérdezte Árnika.

– Hát ha tudnám, hol vannak! – nézett Klára az ebédlő távolabbi sarkában árválkodó ládák felé.

Valami meggyűrődött a zsebében. Újra eszébe jutott a névtelen levél, amit az inas hozott be az imént, és amit ő a köténye zsebébe csúsztatott, de azzal a mozdulattal együtt meg is feledkezett róla.