A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mary E. Pearson: The Courting of Bristol Keats

Flatiron Books, New York, 2024

Fordította: Miks-Rédai Viktória

Copyright © 2024 by Mary E. Pearson

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2025

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szép-Bíró Erika

Térkép: Virginia Allyn

Tördelő: Kaposvári Zsolt

Korrektor: Czene István és Dobos Attila

ISBN 978-963-566-819-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A férfinak, aki egy könnyed sétára hívott, és varázslatos utazássá változtatta

A világ ajtót nyitott nekem, és ki vagyok én, hogy félrepillantsak?

ANASTASIA WIGGINS

1. FEJEZET

Az Oak Leaf Lane végébe tizenöt perccel korábban ért be a hajnal. A legtöbben nem is vették észre – az ilyesmi ritkán tűnik fel –, de a levegőben éhes vércseként keringett az izgalom. Figyelt és várt. Reszketett az elvadult fű, harmatcseppek penderültek a földre. A föld is beleremegett, ahogy a fagypúpokon átbukó halk suttogás felriasztotta a vadlibákat. Valami készült.

Bristol Keats azonban mélyen aludt, nem sejtette, hogy a fény hosszú ujjai már ilyen korán átbújnak a függönye résein. Édes álmából semmi sem verhette fel. A párnájára nyál cseppent, a karja ernyedten lógott le az ágy széléről. Későig dolgozott; a borravalója elégedett kupacban hevert az éjjeliszekrényen, mint elszántsága kusza bizonyítéka.

Jóval később végre megmoccant, felmordult, aztán kikászálódott gyűrött ágyából, és felrángatta a farmerját. A péntek esték hajtósak voltak, a fesztiválnapok azonban még annál is hajtósabbak, de Bristol számára ez jót jelentett. A fizetési emlékeztetők egyre halmozódtak; a legfelső a villanyszámla volt, negyven napja lejárt. A kikapcsolás bármikor bekövetkezhetett. Az aznapi és múlt heti borravalóiból elrendezheti, és még élelmiszerre is futja majd.

Álmos tekintettel beleszagolt a hajába, érzi-e a pizzéria olajszagát, aztán gyorsan összefogta egy kócos copfba. Nem is sejtette, hogy a nap egyáltalán nem lesz átlagos. Az effélét látni nem lehet, de amikor megmosta az arcát, majd megsikálta a fogát is, a feje kissé oldalra fordult. A levegőben különös, bársonyos melegség érződött, bár Bristol nem tudta megragadni, megnevezni az érzést. Még az sem tudatosult benne, hogy odahajol, mint egy ajtó felé púposító macska.

Ajtó – igen, egy ajtó felé hajolt.

De még nem tudta.

Szétrántotta a függönyöket, és hunyorgott, mert a nap már a fák teteje felett ragyogott, mintha nagyon is emlékeztetni akarná a dátumra. Egy év telt el, mióta hazatért, de a számára sokkal hosszabbnak tűnt. Az elmúlt hetekbe és hónapokba egy egész élet volt belezsúfolva. Kidudorodott az idő, mint egy túltömött, becsukhatatlan bőrönd.

Otthon. Még most is tétovázva mondta ki. Idegen, új szó volt, amit időről időre próbálgatott, de nem több. Félt megszeretni. Menekülj! Haladj! Eddig ezek a szavak ágyazódtak a lelkébe, mint a körme alá a kosz.

Elfordult az ablaktól, beletúrt a padlóra tett, tiszta ruhákkal teli kosárba. Egy fekete, spagettipántos felsőt vett ki, és magára húzta. A ráncok kisimultak az alakján.

– Bri!

Harper hangja olyan erővel hatolt át a keskeny lépcsőházon, mintha kétméteres kidobóember lenne, nem pedig egy vékony, tizennégy éves lány, aki még meg sem nőtt rendesen. Bristol húga kicsi volt ugyan, de a hangja nagy.

– Már fenn vagyok! – kiáltott vissza Bristol, és lehasalt, hogy az ágya alatt megkeresse hiányzó cipőjét. Biztosra vette, hogy az előző este az ágy előtt rúgta le mindkettőt, de késő volt, ő pedig kimerült.

– Bri!

Bristol felhagyott a kutatással. A testvére általában nem így szokta ébreszteni. Talán pók van a mosogatóban? A számlák fizetése, és a ház előtti gaz lenyírása mellett (ha volt ideje) a pókok kimentése is az ő dolga volt. Vagy talán nem csak egy eltévedt pókról van szó? Egy újabb cső repedt el? Átkozott vén ház!

Egy pillanatra az öklére támasztotta a homlokát, és azt kívánta, ne erről legyen szó. A fejében a számlák egyenlege megingott, felbillent, várva az újabb katasztrófát. Nem tudtak volna kifizetni még egy vízvezeték-szerelést.

Sietős lépések robogtak fel a lépcsőn. Bristol felállt és megacélozta magát. A szobája ajtaja berobbant. Harper arca élénk rózsaszínre pirult, a szemüvege ferdén ült az orrán. Bristol gyomra összerándult, látva, hogy mennyire fiatal, és mennyire sürgős neki még minden. Hét év volt köztük, de akár egy évszázad is lehetett volna.

Harper egy levelet fogott a kezében.

– Jött még egy!

Bristol behúzta a szobába, és becsukta utána az ajtót.

– Cat elment?

Harper bólintott. Bristol megkönnyebbülten felsóhajtott. Legalább valami jól alakul. Nem akarta, hogy Cat megint hisztériás rohamot kapjon egy egyszerű levél miatt. Cat valójában idősebb volt Bristolnál tíz hónappal, de az idegenek általában éppen fordítva gondolták. Talán a visszafogottabb viselkedése miatt. Ő tényleg többet töprengett, mérlegelt, mielőtt lépett volna, Cat pedig azonnal reagált. Cat szenvedélyes volt, és nem fogta vissza magát. Bristol szerette a nővérét ezért, kivéve, hogy Cat dühöngeni is hosszan és szenvedélyesen szokott, márpedig neki ma nem volt ideje egy újabb visító tirádára. A legutolsó alkalommal is sírás lett a vége, amikor Bristol bejelentette, hogy leadja az óráit, és keres egy teljes munkaidős állást. Akkor egy egész óráig mondta a magáét. Megőrültél? Apu kemény pénzeket fizetett, hogy oda járhass. Azt akarná, hogy végigcsináld. Cat mindig tudta, mivel képes reakciót kiváltani, és az apjuk emlegetése ilyesmi volt.

Bristol elvette a borítékot Harpertől, vállat vont, hogy mutassa, mennyire nem érdekli, és úgy forgatta ide-oda, mintha csak valami reklám lenne. Mostanában sok mindent megtett Harper kedvéért. Amikor észrevette, Harper előretolta az állát, és közölte: nem vagy az anyám. Bristol erre általában felhorkant, és mindketten nevettek, mert a helyzet nagyon abszurd volt. A nevetés valahogy enyhítette a valóságot.

Legalább neki hozta fel a levelet, és nem Catnek, aki rosszabbnak gondolta őket a reklámoknál, és már az előző kettő miatt is úgy visított, mint egy macska, aminek a farkára léptek. Kijelentette, hogy csalás az egész, és követelte, hogy égessék el őket. Bristol véleménye szerint a szemetes is tökéletesen megfelelt.

– Nem nyitod ki? – tudakolta Harper.

Bristol végigfuttatta a hüvelykujját a sima pergamenborítékon. Ugyanolyan drága volt, mint az előzőek, és ezúttal sem szerepelt rajta feladó, ezt azonban más kézírással címezték. Most vaskos, súlyos betűkkel írták, mintha azt mondanák: Figyelj! Ezt is vörös viaszpecséttel zárták le, szintén a figyelem felkeltésének céljából. Bristol már minden ilyen trükköt látott a vásárokon, a szerencsekerekek és utolsó lehetőségek sorában. Mégis kinyitotta: a viasz roppant, a padlóra pergett. Grimaszolva húzta elő a levelet, ezzel is mutatva Harpernek, hogy csak valami átlátszó trükk, aminek nem fog bedőlni. Titokban azonban felgyorsult a szívverése. Egy harmadik. Nem adják fel.

A szülei menekülési ösztöne, amely a teljes életét áthatotta, a szívével együtt verdesett, mint egy utolsó figyelmeztetés tőlük. Harper közelebb simult hozzá, és ő is elolvasta a levelet.

Legkedvesebb Bristol Keats,

Jasmine nagy-nagynénje sajnálja, hogy nem tudta elfogadni előző meghívását egy teára. Újabb ajánlattal kíván élni, ezúttal azonban közelebb az ön lakóhelyéhez: a Willoughby Innben, a Skycrest úton, éppen Bowskeep határán túl. Kérem, jöjjön el és találkozzon vele ma négy órakor a teaszobában. Jasmine sok kedves emléket őriz az ön apjáról, amit szeretne megosztani önnel, ezenkívül egy ajándékot is felkínál. Egy ritka, értékes műtárgyat, amely segíthet önnek és a testvéreinek, hasonlóan ahhoz a műtárgyhoz, amelyet az apja szerzett meg nemrégen. Kérem, egyedül jöjjön. A nagynénje egészsége törékeny, igyekszik kerülni a tömeget.

Tisztelettel,

Eris Dukinnon, tanácsos, D. N.

Akárki írta ezt, nagyon igyekezett. Legkedvesebb? Az apjáról sem tudtak semmit. Neki nem volt nagynénje. Az egész világon egy szem rokona sem volt. Kisgyerek korában hagyták magára, az egyik nevelőcsaládtól a másikig vándorolva nőtt fel. A nevét is egy szociális munkástól kapta. Logan. Semmiféle kitalált nagynéninek nem lehettek kedves emlékei.

Az értékes műtárgy azonban más volt, közelebbi találat. Végigfutott a hideg a hátán. Utánanéztek a dolgoknak, nyomoztak a Keats család után.

Harper közelebb nyomakodott.

– Gondolod, hogy esetleg…

– Nem! – rivallt rá Bristol, túl élesen, de remélte, hogy ez Harpernek nem tűnt fel. Egyetlen éles szavával sokféle szorongást tudott elültetni a kamasz lányban. – Nem – ismételte, ezúttal begyakorolt unottsággal, de nem akart a húga szemébe nézni. Harper csalódottan sziszegett. Ő volt a legokosabb testvér, állandóan olvasott, ugyanakkor az ő szíve volt a leglágyabb, és benne élt a legtöbb remény. Még mindig hitt a boldog jövőben, és ez időnként megrémítette Bristolt, mert ezt ő nem tudta biztosítani.

Harper szinte mindenben az apjukra hasonlított: melegbarna bőre, egyenes szálú, fekete haja, nagy, sötét szeme, sűrű pillákkal, amellyel bárkit lefegyverzett. Az anyjuk gyakran mondogatta, hogy az apjuk pillantása az első másodpercben megbűvölte. Harper szeme másféle hatalommal bírt Bristol fölött: ő azt kívánta, bárcsak mindent helyrehozhatna a számára, bárcsak begyógyíthatná az elmúlt év sebeit.

Titokban éppen olyan kíváncsi volt, mint Harper. Talán nem szeretné mindenki tudni, kiktől, honnan származik? Ez a kérdés nem alszik el. Az apjuk származását titok fedte. Bristol emlékezete szerint a testvéreivel mindenfélét kitaláltak, de a válasz mindig ugyanaz volt: nem tudom. Az anyjuk múltja sem volt kevésbé rejtélyes, ő azonban, az apjukkal ellentétben, egyszerűen nem volt hajlandó beszélni a családjáról, azon kívül, hogy rohadékok. Ha ennél tovább kérdezgették, kiment a helyiségből. Valami túlságosan fájt neki, nem bírta kimondani. Az apjuk ilyenkor a fejét rázta, némán jelezve a lányoknak, hogy hagyják a témát.

Csakhogy hiába hagyták, a kérdés attól megmaradt. Még most is, ha szembetalálkozott valakivel, akinek melegbarna bőre volt, és szép, sötét szeme, mint az apjának, eszébe jutott, hogy talán egy unokatestvére vagy nagybátyja. Amikor pedig egy halvány bőrű, fénylő rézszínű hajú emberrel találkozott, mint amilyen az anyjuk volt, átfutott a fején, hogy esetleg a rohadékok egyike.

Cat az anyjukra hasonlított, az ő zöld szemét örökölte, a haja nyári pipacsvörös volt. És ott volt Bristol, középbarna hajjal, átlagos magassággal. Nem nagyon hasonlított egyik szülőjére sem.

Talán ezért piszkálta még mindig a származása kérdése. Még a szeme színe is valahol a kettő között állt, mogyoróbarna volt, a tipikus szín, ami nem tudja eldönteni, mi akar lenni. Zöldes? Barnás? Aranyos? Éppen olyan bosszantóan semmitmondó, mint a szülei a múltjukkal kapcsolatban.

A szülei származásának kérdése nem fakult el, ahogy az emlékeknek illenék, sőt, manapság csak még többet foglalkoztatta. Talán a pszichóórák miatt, amiket a Bowskeep Főiskolán vett fel. Az előadó szavai befészkelték magukat a fejébe, és nem tudta kiverni őket onnan. A múltunk árnyék, amely elkísér minket. Alakít is minket, jobbá vagy rosszabbá tehet, és néha irányít is.

Ez volt az az érzés. Mintha egy árnyék követné a lépteit. Éppen csak sikerült száműznie a múltat a gondolataiból, és akkor érkezik egy ilyen nyavalyás levél, mint amit a kezében fog, és újra felhozza a régi kérdéseket. Kik voltak az arctalan szörnyek, akik elől a szüleik menekültek? Hasonlít valamelyikükre?

– Bri? – Harper még mindig a döntését várta.

Bristol gombóccá gyűrte a levelet, és a máris csordultig telt szemetesbe dobta. A levél kiesett a padlóra. Angus, a vadászgörény, odasietett és megszaglászta. Imádott papírt szaggatni, és máris kicsempészte magával.

– Átverés ez is, mint a többi – jelentette ki, Harper tekintete azonban még mindig tele volt a kérdések sötét felhőivel. Bristol felkapta az ágy lábára dobott kapucnis pulóvert. – Rohannom kell, Harp. Ma bolondokháza lesz, és Sal megöl, ha elkések. – Azzal kisietett a hálószobából.

– De nem is kérnek semmit! – érvelt Harper a lépcsőfordulóból, miközben Bristol lesietett az emeletről. – Adni szeretnének valamit!

– De annak a valaminek ára van! – kiáltott vissza Bristol.

Olyan ára, amit nem tudnak megfizetni.

Aki hazudott a személyazonosságáról, annak mindig volt valami hátsó szándéka, amely a végén többe kerül, mint amit a célba vett képes kifizetni. A Keats nővérek pedig már túl sokat veszítettek.

2. FEJEZET

Szélroham söpört Eris felé, ezer csalánszárként égette a bőrét. A tanácsos hosszú, ezüst haja mögötte lobogott a viharban. Pillanatokkal később nehéz bakancs koppant a tükörfényes, fekete padlón.

Tyghan visszatért. Befordult a sarkon, és a tanácsos szemébe nézett. A fiatalember arcát apró vércseppek szennyezték, fekete, széltől kócolt hajába sár tapadt.

– Nem ment jól – próbálkozott Eris.

– Örülök, hogy a megfigyelőképességed ugyanolyan éles. – Tyghan elindult a folyosón. – A lakosztályomba.

– Miután megmosakodtál, majd…

– Most.

Eris további szó nélkül követte. Tudta, micsoda nyomás alatt van a másik. Hónapok óta nem látta pihenni.

Tyghan, amint beért a lakosztályába, ledobálta a ruháit, és belépett a fürdőmedencébe. Összezárt tenyerében fogta fel az arany csőrből folyó vizet, és belefürdette az arcát, de összerándult, amikor a víz a hátát érte.

Eris a Tyghan vállán éktelenkedő, dagadt szélű vágásnyomokat nézte. Tyghan izmos hátán és combjain patakokban csorgott le a vér.

– Hívjak orvost?

Tyghan nem válaszolt, csak az arcára fröccsent vért igyekezett lemosni.

– Ketten közülünk halottak – mondta végül. – Vagy rosszabb. Nem tudtuk visszahozni a testeket.

Részletesen leírta a találkozást, amely rajtaütésbe torkollott.

– Három hónap. Csak ennyi maradt.

– Három hónap az még mindig…

– Nem elég. – Tyghan szava vágott, akár egy bárd. – Az én kiképzésem tizennégy évbe telt. A tisztjeimé úgyszintén. A többieké legalább ötbe. Három hónap, ez nevetséges.

– Csak ennyi van – felelte Eris csendesen. – Megoldjuk.

Tyghan inkább folytatta a mosakodást.

– Válaszolt valaki a próbálkozásaidra?

– Néhányan. Kiterjesztettem a keresést. Jön egy Párizsból, és egy Lon…

– Párizsból? A pokolba, Eris! Muszáj, hogy legyen valaki közelebb is!

– Bár kevés képességre van szükségünk, ezek egyre ritkábbak, ráadásul erről mi magunk tehetünk. – Eris tudta, hogy Tyghan nem ezt akarja hallani, azonban ez volt az igazság.

Tyghan ismét a gőzölgő vízsugár alá tartotta az arcát. A márványmedencében por és vér örvénylett.

– Sajnos még nem elég ritkák.

Sajnos. Ennél finomabban nem is lehetett volna fogalmazni. Eris megértette a társa bosszúságát, de nem csak az aznapi veszteség váltotta ki. Tyghan még mindig az árulás keserűségétől szenvedett, és Eris félt, hogy nem is gyógyul ki belőle. Gondosan mérlegelte, mit feleljen, nem tudhatta, jó hír-e, amit mondani készül, vagy sem.

– Ma egy újabb lehetséges jelölttel találkozom, mármint, ha eljön. A korábbi két levelemet figyelmen kívül hagyta, bár bőséges jutalmat ígértem.

– Ha túl ostoba, hogy elfogadjon egy értékes ajándékot, akkor mi sem vesszük hasznát. Keress máshol tovább.

– Vagy talán túl okos.

Tyghan megfordult. Egy törülközőt tekert a dereka köré, egy másikkal az arcát szárogatta. A hajából víz csepegett a vállára.

– Miért mondod ezt? Még nem is láttad.

Eris nagyot nyelt. Nem sietett a válasszal, megpróbálta a lehető leggondosabban megfogalmazni.

– A vizsgálóink már egy ideje figyelik, és jelentést is tettek nekem. Nem lehetünk biztosak, de szerintük benne megvan, amit keresünk. – A hátralévő rész nem lesz kellemes, de előbb-utóbb túl kell esni rajta. – Kierus lánya. És Maire-é.

Tyghan megdermedt, az arca kővé vált.

– Megtaláltad Kierust?

– Meghalt. Balesetben.

Tyghan elfehéredett. Eris tudta, hogy a hír megrendíti majd.

– Biztos vagy benne?

– Más nevet használt, de teljesen biztos. Egy autó ütötte el. Hallottam a csúf részleteket is.

Tyghan nyakán kötélként álltak ki az inak. Eris maga sem tudta, hogy azért dühös-e, mert így már nem maradt esélye, hogy maga ölje meg Kierust, vagy mert így már soha nem válthatnak szót. Nem kaphat válaszokat. A közös múltjuk örökké feloldatlan marad. Lehetetlen továbblépni, ha a lelked egy része a múltban ragad.

– Máris született volna egy gyerekük? – suttogta.

– Több mint húsz év telt el. Már nem gyerek. Felnőtt nő.

Tyghan a fejét rázta. Eris megértette a hitetlenkedését. Őt magát is megdöbbentette, mennyi idő telt el, de hát az idő mindig is öntörvényű volt, túl gyors vagy lassú, ahogy neki tetszik. Az egyetlen, amit még Tyghan sem tudott uralni.

– Mióta tudsz róla?

– Néhány hete.

Tyghan élesen felpillantott.

– És nem jutott eszedbe korábban szólni?

– Tudtam, hogy így reagálnál. Ezeket az ügyeket tapintattal kell kezelni. Te nem…

– Ma estére itt akarom látni. Megértetted? Ma este.

– Neki kell döntenie, vagy az egész semmit sem ér. Az ajándékozás kockázatos. És még azt sem tudhatjuk, hogy hasznunkra lehet-e. Te is tudod, milyenek ezek a házasságok.

– Nem, nem tudom, milyenek! Ennek a házasságnak sosem lett volna szabad megtörténnie! Hol van a lány? Én majd…

– Nem! Itt tapintatra van szükség. Ha úgy tetszik, udvarolni kell neki. Hagyd rám.

– Azt mondod, hogy tapintatlan vagyok?

Eris hallgatott.

Tyghan az ágyához lépett, és magára vette a kikészített köpenyt, aztán a lába alá simuló fehér szőrmeszőnyegre nézett. Peregtek a néma másodpercek. Eris tudta, hogy Tyghan éppen olyan okos, mint amilyen robbanékony, és gondosan mérlegeli a lehetőségeket. Végül felnézett.

– Tudod, mit kell tenned. A lány azt sem fogja tudni, hogy ott vagyok. Elrejtőzöm.

– Én tudni fogom.

Tyghan tekintete elsötétült.

– Rendben – egyezett bele. – Rád bízom, de dolgozd meg a lányt. Érd el, hogy döntsön, vagy én érem el.

3. FEJEZET

Az üres út békés volt, mint akármelyik Monet-tájkép. Pipacsok piroslottak, cickafark emelte az ernyőit a fű között. Békés tavaszi napokra, piknikekre kellett volna terelnie a gondolatokat. Bristol azonban nem pipacsokra vagy piknikezésre gondolt. Az járt a fejében, milyen lehet az út szélén meghalni.

A fájdalmon töprengett. Vajon elviselhetetlen volt? Milyen lehetett összetörve, vérezve heverni, nem tudva, hogy felfedezi-e valaki, mielőtt belehal? Mi töltötte ki azokat a perceket? Hitetlenkedés? Alkudozás egy ismeretlen istennel? Sietve elsuttogott utolsó üzenetek a szeretteinek, hátha valami csoda folytán meghallják? Vagy csak a kérdés, hogy miért tette, aki elütötte? Szándékos cselekedet volt, egy régi adósság visszafizetése?

Morbid gondolatok voltak, ezt Bristol is tudta, de minden alkalommal átfutottak a fején, amikor elhaladt az út szélén emelt emlékhely mellett. Logan Keats halt meg ott öt hónapja. Bristol nem tudta, ki készítette. Talán helyiek, akikkel barátságban volt? Bowskeepben mindenki kedvelte őt. Nehéz volt nem kedvelni. Bristol azonban már kétszer ledöntötte az egészet, szétrúgta a köveket, és a megviselt selyemvirágokat átdobta a szomszédos földet védő szögesdróton. Napokon belül újra felállították.

A seriff jelentése szerint nem voltak a helyszínen féknyomok. Aki elütötte Logant, talán nem is vette észre abban a hajnali órában, hiszen ritkás köd is volt. A puffanásra azt hihette, egy nyúl volt. Arrafelé sok nyúl élt. Orley seriff is sokat elcsapott már. Az egyik alaposan be is horpasztotta a jobb lökhárítóját.

Logan Keats több mint két méter magas volt, nagydarab, széles vállú. Inkább emlékeztetett atlétára, mint festőre. A hátán tömött táskányi festőkelléket cipelt.

A puffanás nagy volt, és nagy nyomot is hagyott.

Logan Keatst nem vélhette senki nyúlnak.

Bristol nem kételkedett abban, hogy cserbenhagyásos gázolás történt. Csak egy kérdés maradt. Véletlenül, vagy szándékosan?

Megállt az emlékhelynél, megdöntötte a biciklit, hogy letehesse a lábát. Elnézett mindkét irányba, várt, de a kérdésre nem jött válasz. Az útpadka széles volt, az út maga egyenes, lapos. A sofőr talán a telefonját nézte.

Elöntötte a forróság. A sofőr meg sem állt, hogy ellenőrizze, él-e még Logan. Senki sem tudta, meddig szenvedett az út szélén, mielőtt a seriff ráakadt volna összetört, mozdulatlan testére. A festőkellékek szanaszét szóródtak. Orley seriff megkímélte Bristolt és a testvéreit attól, hogy azonosítaniuk kelljen. Nem akarjátok látni. Nem akartok így emlékezni rá.

Meglendítette a lábát, és lerúgta a felső köveket az építményről. A napszítta virágok is legurultak.

Így sem akarok emlékezni.

Csak a kedves és gyengéd férfira akart emlékezni, aki gondos mozdulatokkal festett, mert a festészet több annál, mint hogy valaki festéket ken a vászonra. A festészet látás és figyelem dolga, és Logan mindkettőben jó volt. Imádta a lányait, ahogy a feleségét is. Ha valamelyikük elkószált, mindig megkereste, és széles kezébe vette a kezét. Bristol erre akart emlékezni, nem arra, aki összetört, mielőtt kiszenvedett volna.

Továbbkerekezett, de most már lassabban. Hazudott Harpernek. Nem fog elkésni. Alighanem korán is érkezik. Sal pedig akkor sem ölné meg, ha tényleg elkésne. Sal általában nyugis volt. A munkája jelentette Bristol számára az élete fénypontját, és hálás is volt érte. Sal esélyt adott neki, amikor más nem tette volna. Mégis, amikor Harper nagyon igyekezett nem elszomorodni, a tekintetétől valami elfacsarodott Bristol bensőjében, olyan erősen, hogy szinte levegőt sem kapott. Az apját látta benne, teljes, kétméteres magasságában, ahogy igyekszik továbblépni, igyekszik mosolyogni. Rosszabb volt, mintha zokogott volna.

Logan bánatosan halt meg. Sosem tette túl magát a felesége halálán.

Könnyed mosolya, a nevetése, a szeme ragyogása elhalt, és soha nem tért vissza.

Bristol ezt sosem bocsátotta meg az anyjának. Hogy elhagyta, kilopózott az életükből, aztán olyan gondatlanul meghalt.

A temetésén Cat zokogott.

Harper is.

Bristol száraz szemmel ült az első padban, és az urnát bámulta, amelyben az anyjuk hamvai voltak. Csak az járt a fejében, hogy miért?

Cat hívta fel, éppen ma egy éve.

Gyere haza.

Aztán sürgetőbben hozzátette: Gyere haza, szükségünk van rád. Anyu eltűnt.

Bristol természetesen hazament. Nem volt más választása. Cat hangja megtörte. Mégis tétovázott, félt, hogy ha hazatér, talán sosem megy el ismét, bár nem hagyott hátra sok mindent.

Abban a bő egy évben csak céltalanul vetődött ide-oda. Talán nem is tudta, hogy élhetne más életet is. Feketén dolgozott ezt-azt, bolhapiacokon árult, olcsó motelekben lakott, gyökértelenül, sietve, félve, hogy újra kötődni kezd valamihez, és újra elveszíti. Az árnyakkal élt, akik elől, úgy vélte, menekül. Amikor végül kapott egy jól fizető házvigyázói állást, rákényszerítette magát, hogy összekapja magát. Két hónapba telt, hogy minden szálat összeszedegessen. Olyasmiket csinált, mint a hétköznapi emberek, például szerzett egy születési anyakönyvi kivonatot, igaz, hamisat, hiszen másfélét nem tudott volna. A szülei sosem vesztegették az idejüket papírokkal. Álmodozni kezdett. Nagy álmokat szőtt egyetemekről, művészetről és másféle utazgatásról.

Egy héttel azután, hogy hazatért, megtalálták Leanna Keats testét.

Azután már nem mehetett el ismét. Az apja elveszett az anyja nélkül. Ő volt a felkelő nap a reggeleiben, és a hold, aki álomba suttogta éjszaka. Nem bírt továbblépni. A festményei befejezetlenül álltak.

Bristol mostanában sokat gondolkodott az előrehaladáson, és a helyben maradáson is. Néha nehéz megállapítani, hogy az ember halad-e, hiába tekeri teljes erővel a pedálokat. Mégis minden nap azt ismételgette magában, hogy menni fog. Menni fog. Harperért, Catért, és saját magáért is. Az álmait ismét kicsire fogta, hogy elérhetőek maradjanak. Ma például befizeti a villanyszámlát.

Még alig távolodott el a kerekei surrogása és a szél zizegése kíséretében, amikor az emlékkövek egymás után visszagördültek a halomra, és a selyemvirágok a tetejére. Úgy integettek a szellőben Bristol után, mint egy visszahívó kéz.

4. FEJEZET

A Willoughby Inn már évek óta elhagyatva állt. Düledezett is, és az oldalán a deszkaborítás közé beférkőztek a gazok, mint az ujjak, amik le akarják feszegetni. Minden bejáratra kitették a Belépni tilos! táblákat, azonban ezek tűntek el először. A hátrahagyott, kopott bútor gyorsan megszépült, a foltos, felpöndörödött tapéta visszanyerte eredeti szépségét, és a fapadló is fényt kapott.

– Virágok! – csiripelte Esmee, körülnézve. – Virágok is kellenek! Majd én elrendezem.

Szedett néhány marok gazt a bejárat előtt, és a mágiája segítségével lenyűgöző csokrokká változtatta őket.

Olivia egy-egy csipetnyi pitypang- és levendulaport fújt a sarkok felé, hogy kiűzze a dohos szagot, és kellemes, bizalomgerjesztő légkört teremtsen.

Freda könyvtári könyveket hozott, és elrendezte őket egy polcon, mondván, hogy ez majd segíti az elmélyedést.

Az egész fogadó átalakult. Eris mégis nyugtalan volt. Mi lesz, ha…

– Ne aggódj – szólt oda Ivy, miközben megigazgatta az egyik ablak függönyeit. – Ha ez nem válik be, Cully szerint a Longforestben talált másik újonc is ígéretes, és mások is alakulnak.

Eris hallotta, hogy Melizan halkan felmordul a helyiség másik felén. Az alakulnak nem volt elég. Tyghan testvérére nézett. Erős nő volt, sok felelősség nyomta a vállát. Miért van itt, miért segít, hogy egy rozzant fogadót ismét megszépítsenek?

– Tyghan küldött? – kérdezte tőle. Nem tette hozzá, hogy kémkedni, de a szó ott volt a levegőben, és Melizan megértette. Mereven biccentett.

– Tygh mindenkit megfigyel.

– De ő nem jön, igaz?

– Ezért vagyok én itt – morogta Melizan.

Melizan általában gyors és halálos módszerekkel oldotta meg a gondjait. A bosszúsága, amiért megkötötték a kezét, a testvérére emlékeztetett. Egyikük sem szívesen tette meg a szükséges lépéseket. Maga Eris sem, de a világ törvényeit nem ő hozta. Tanácsosként az volt a dolga, hogy megtalálja, miként lehet a legjobban felhasználni, esetleg megkerülni őket, de ehhez idő és türelem kellett. Ez a fiatal nő más volt. Nem csak egy újonc, akit azért hívtak el, mert lehetőséget láttak benne. Az ő családi hátterével nem is lehetett volna. Szükségük volt rá. Legalábbis Eris ebben reménykedett. Már nem sok más lehetősége maradt.

Kitette a műalkotást a hagy ebédlőasztalra. A vizsgálói szerint a lány alaposan ismeri a művészettörténetet, sőt, másféle történelmet nem is tanult. Ez nem lepte meg. A lány tanulmányi eredményei felemások voltak. Több tárgyból megütötte az egyetemi szintet – francia és spanyol nyelvből és angol irodalomból – ezekben kivételesnek bizonyult, más tárgyakból azonban kiegészítő órákat kellett vennie. A jelek szerint Kierus és Maire az új életük nem minden törvényének engedelmeskedtek. Amikor Eris átolvasta a lány papírjait, látta, hogy az egyetemi tanácsadója is rejtélyesnek találja, és nem teljesen biztos benne, hogyan haladjon vele.

Eris azonban biztos volt. Számított a lány művészetismeretére, hogy még aznap megköthetik az alkut. Fél tucat vázlatot is hozott, hogy a lány választani tudjon, hasonlóakat ahhoz, amelyet az Epona Kincstárból loptak el. Megfizethetetlen darabok. És a lány tudni fogja. Áradt belőlük a kor, a nagyszerűség és a ritkaság levegője.

A lány életkörülményeit tekintve ostoba lenne, ha nem fogadná el.

Ajándék, ajánlat, alku. Csak a beleegyezése kellett, hogy a dolog beváljon. Ha azonban nem jön el, az egész hiába volt.

Dolgozd meg.

Az utolsó próbálkozás. Eris elhagyta a fogadót, hogy a városba menjen.

Semmit sem hagyhatott a világ szeszélyeire – vagy egy fiatal lány változó hangulataira.

5. FEJEZET

Bowskeep maga sem tudta, milyen település akar lenni. Bristol talán éppen ezt szerette benne a legjobban. Megértette a tapogatózását, a kutatását a legjobb önmaga után; az ilyesmit nehéz volt megtalálni. Valamivel több, mint négyezer lélek lakta, tehát nem volt falu, de igazi város sem. Valahol a kettő között. Mint Bristol maga. A művészek, farmerek, hivatalnokok, diákok és boltosok azonban lassan formát adtak a helynek. Milyen formát? Bristol úgy érezte, ők maguk sem tudják, ami különös módon megnyugtató volt.

Azonban a Keats családban csodának számított, ha bárhol két hónapnál tovább éltek. Bristolt lenyűgözte, miként növekszenek az elgondolások, miként válnak valósággá. Hogyan változnak a fák, a tájak, még az emberek is az évszakokkal, egyféléből másfélévé, aztán vissza. Az emberek legtöbbje észre se vette a különös ciklikusságot. A ritmus kijózanító volt. Az élet nem mindig a változásról szólt, hanem olykor az azonosnak maradásról. Néha pedig ez az azonosság rávezette az embert, hogy a felszín alá nézzen, a valóság csontvázára, és a rejtett törésvonalakra, amelyek mentén az egész széteshetett. A változás elvonta a figyelmet. Az azonosság elgondolkodásra késztetett. Bristol fejében megfordult, hogy vajon ez az azonosság űzte-e el az anyját. Hogy meglátott-e valamit, amit nem akart.

Bowskeep a parton tizenhárom kilométerre lévő Kestrel Cove, a sokkal nagyobb és elegánsabb fürdőhely árnyékában élt. Cat is ott dolgozott mint barista, mert ott sokkal több állás akadt. Egy évtizeddel korábban Bowskeep még csak egy megállóhely volt a partra igyekvőknek, ahol tankolhattak és pisilhettek. Azóta azonban „kinőtte magát,” ahogy Georgie Topz polgármester asszony szerette mondogatni. Kis növésű volt, de nagy ötletekkel rukkolt elő, és Bowskeep boldogan követte. Bristol csodálta a polgármestert, mert okos üzletasszony volt, és lehetővé tette az újrakezdést. A legelső intézkedése az volt, hogy felállíttatott három stoptáblát a főúton, így a turisták nem tudtak egyszerűen átszáguldani a városon. Rögtön ezután színes festékekkel és virágládákkal felfrissítette az út kinézetét. A marketingkampány fő elemét azonban a csirkék képezték, amik szabadon kószáltak a járdákon. Rhode Island-i Vörösek, Silkie-k, Faverolle-k, Orpingtonok – a polgármester öröme és büszkesége mind. Nemcsak a turisták imádták őket. A főutca kereskedői elnevezték őket. Bristol kedvence Páfrány volt, a leghorn fajta, aki undokabb volt egy Mack kamionnál is.

Szintén a polgármester alkotása volt a Menazséria, a havi kirakodóvásár, amely megtöltötte a központi park széles útjait. A Keats család is ezáltal talált ide. Mindenféle kereskedő összegyűlt a Menazsériában, hogy eladja az áruját, a festőktől a fazekasokon át a helyi farmerokig. Már a választék is olyan hírét keltette a vásárnak, mint egyetlen másiknak sem, márpedig Bristol több ilyen helyen dolgozott már, mint amire vissza tudott emlékezni.

A vásárnapokon a főutcát teljes hosszában lezárták, így Bristol még több kiszállító kört tekert. Sal természetesen adott neki fizetést, de a borravaló volt, ami igazán számított, és a vásárnapokon abból mindig bőséggel jutott.

Salt egy kicsit győzködni kellett annak idején, hogy felvegye. Nem nagyon tetszett neki az ötlet. Szüksége volt egy részidős kisegítőre, aki kiszállítást is vállalt, Bristolnak viszont nem volt jogosítványa. Lerobbant házuk tehermentes volt, hála annak a ritka műtárgynak, amelyre az apjuk egy bolhapiacon akadt, de a számlák kifizetése így sem volt egyszerű. Rezsi, élelmiszerek, állandó javítások, adók. Új szemüveg Harpernek. A fizetésük szinte teljesen elment minden hónapban, nem telt egy másik autóra, sem jogosítványra vagy biztosításra. Cat így is ezek nélkül vezetett. Ha egyszer félreállítják, nekik végük.

Bristol busszal és biciklivel boldogult. Elmagyarázta Salnek, hogy már sok olyan helyen élt, ahol a kiszállítást kerékpárral oldották meg. Kétségbeesésében azt is közölte, hogy biciklivel gyorsabban el tudja juttatni a pizzákat a vevőknek, mint Sal a kocsival. Mint kiderült, ez a legtöbbször valóban igaz is volt, főleg a zsúfolt vásári hétvégéken.

Amikor nem pizzákat szállított ki, a pult mögött állt, és hetente háromszor ő zárt. Még mindig mosolygott, ha visszaemlékezett az első ilyen estére. Sal nem hagyta egyedül. Csak figyelt. És figyelt.

– Sal, minden rendben, elmehetsz!

– De a menü…

– Fejből tudom.

– Mind a három oldalt?

Annyira aggódott, hogy Bristol akár meg is sértődhetett volna.

– Mind a négyet – javította ki. – Ha szeretnéd, franciául és spanyolul is elmondom.

A férfi úgy vonta össze a szemöldökét, mintha azt gondolná, őt még néhány órára sem helyettesítheti senki. Bristol megértette. Az étterme szinte a gyermeke volt, a kardiológusa azonban erősködött, hogy vegyen vissza a munkából. A sarokban ülők felé intett a fejével.

– De péntek este van, és…

– Sal, helyre tudok tenni egy zajos vendéget. Bízz bennem.

Ekkor, mintha csak hallotta volna, az egyik nagyszájú odabotorkált a pulthoz, lecsapta a bankkártyáját, és egy újabb kancsó sört rendelt. Az utolsót is majdnem egymaga itta meg.

Bristol visszatolta elé a kártyát.

– Inkább meghívlak egy üdítőre.

A vendég ismét előrecsúsztatta a kártyát.

– Hallottad, amit mondtam, aranyom. Ne szarakodj az üdítővel.

Bristol ajkáról eltűnt a mosoly.

– Először is, nem vagyok az aranyod. Másodszor, ha nem ülsz azonnal vissza az üdítővel, amit mindjárt kapsz, megtudod, milyen az igazi szarakodás. – Nyugodtan, de keményen nézett a vendégre. Amaz alig néhány másodperc után elkapta a tekintetét.

– Kólát kérek.

Sal mosolyogva távozott.

Később már az ő ellentmondást nem tűrő problémamegoldójának hívta Bristolt, hiszen nem ez volt az egyetlen alkalom, amikor a lány elrendezett egy teremre való követelőző vendéget, vagy néhány óvatos szóval elejét vette a heves vitáknak.

Az elmúlt néhány hónapban Bristol el-elgondolkodott rajta, hogy ha ilyen hatékonyan tudja igazgatni a kis pizzériát, milyen lenne, ha a sajátját vinné? Ez egyértelmű elköteleződés lett volna a maradás mellett, ami izgatta, de meg is rémítette. A gondolat azonban nem volt több futó ötletnél, amin töprenghetett a hosszabb kiszállítási útvonalakon. Mintha egy babaházat rendezne be apró bútorokkal, tudva, hogy sosem fogják használni. Az ő üzlete egy mini-Menazséria lett volna, a legjobbat gyűjtötte volna össze mindenből, amit valaha látott vagy kóstolt a városokban, ahol járt, és amelyek közül néhánynak már a nevére sem emlékezett, mert összemosódtak az emlékezetében. Az ízek és képek némelyike azonban élesen megmaradt, mint szuvenírek a töredezett múltból, a csomagok nélküli utazásokról.

Elképzelt boltjában szép és ínyenc fánkokat árulna, különleges kávékat kézzel készített kerámiabögrékben, és a falon a helyi művészek – mint az apja is volt – alkotásai lógnának. Péntek esténként Cat énekelne ott, és a látogatóknak könny szökne a szemébe varázslatos hangjától. Lennének visszajáró vásárlók is, akik a hogyléte felől kérdeznék, és a jövőbeli élete olyan részleteiről, amit még nem tudott, de abban a jövőben lesz folytonosság, mint az évszakok egymásutánjában. Éles eszű üzletasszony lesz, és kurátor is, akár egy múzeumban. Minden asztalon egy befőttesüvegnyi vadvirág áll majd, amit a saját kertjében szed, és… Babaház volt ez, soha nem készült el teljesen. Valami mindig hiányzott. Talán ez tette érdekessé.

A gondolatai most, tekerés közben, visszaszálltak a levélre. Elővette a telefonját, hogy emlékeztesse Harpert: ne nyisson ajtót gyanús embereknek, de nem volt térereje. Magasra emelte, ide-oda forgatta, mintha vizet akarna fakasztani az égből. Semmi. Ócska szar!

Visszadugta a zsebébe, és újra a levélre gondolt. Egy nagynéni. Egy igazi. Egy gazdag példány. Csábító gondolat volt. Lehetséges, hogy az apja hazudott? Valahonnan megszerezte azt a drága műalkotást. Mi van, ha nem egy bolhapiacon? De miért tagadta volna le a nagynénit? Hacsak nem rémes alak. Vagy a „nagynéni” csak egy kódszó a bérgyilkosra. Nem is teljesen viccből gondolt erre. A szülei titkolózása bőven adott alkalmat a találgatásokra.

Még csak ötéves volt, amikor észrevette, hogy a válluk felett hátranézegetnek. Mit néztek? kérdezte, de aznap, és utóbb mindig, ugyanazt a választ kapta. Semmit. Bristol és a testvérei azonban észrevették a gyors, lopott pillantásokat, vagy amikor a szüleik óvatosan végigpásztázták a tömeget, és néha oldalba bökték a másikat, hogy figyeljen. Vagy amikor sietve összepakoltak a bolhapiacon, pedig a nap még csak félig telt el, és sok érdeklődő nézegette az anyjuk szépséges, kézzel szőtt sáljait, az apjuk eladásra váró képeit. Ha macskák lettek volna, felpúposítják a hátukat, talán még fújnak is. Eltanulta a túlélési trükkjeiket. Csomagolj, lopózz ki, ne okozz zűrt. A félelmüktől mindig összeszorult valami a gyomrában, és csak akkor kapott ismét rendesen levegőt, amikor már úton voltak.

Az állandó költözködés városról városra bizonyíték volt, hogy valami elől menekülnek, és az a valami nem nyugszik. Bowskeepbe érkezésük előtt egy-két hónapnál sosem éltek tovább egy helyen. Bolhapiactól kirakodóvásárig haladtak, parkolókban éltek a furgonjukban, vagy apró motelszobákban, vagy ha az időjárás megengedte, a csillagok alatt. Bristolt és a testvéreit tanítani is ugyanígy tanították. Az úton, a csillagos ég alatt, emlékezetből adták elő nekik Shakespeare drámáit, előadásokat tartottak a művészeti mozgalmakról és a mögöttük rejlő hajtóerőkről, matematikai feladványokkal foglalták le őket, vagy ha a gyermeki energiáikat szabadjára kellett engedni, akkor megtanulták a botvívás szabályait. A szüleik gyanúsan sok mindent tudtak, bár sosem mondták, honnan. A lányok tisztában voltak vele, hogy az életük nem olyan, mint másoké. A szüleik azt állították, a művészek így élnek.

Aztán Bowskeepbe jutottak. Két hónapig éltek egy garázs tetőterében. Egy kis galéria a főutcán megvette Logan két festményét, és döbbenetes áron adta tovább őket – ötször annyiért, mint amit a vásárokon kapott volna. A galéria tulajdonosa még több festményt kért tőle, azonban nem sokkal ezután Leanna Keats bejelentette, hogy ideje továbbindulni.

Bristol és Cat már tudta, hogy ez következik. Látták a szokásos jeleket az anyjukon – fel-alá járkált, a szeme alatt sötét karikák ültek, addig rágta a körmét, amíg vérezni nem kezdett az ujja, állandóan növényi főzeteket forralt, amíg a kis tetőtéri helyiség úgy nem illatozott, mint egy potpourrikészítő műhely. Harper azonban gyorsan összebarátkozott néhány helyi gyerekkel. A könyvtár a második otthonává vált, összetegeződött Fredával, a könyvtárossal. Amikor az anyjuk bejelentette a hírt, Harper könnyekben tört ki. Benne voltatok a maffiában? – szakadt ki belőle a hangos, vádló kérdés. Ezért kell mindig elköltöznünk?

Bristol Harper feje felett bűntudatosan Catre pillantott. Az előző este kiültek a teraszra, megosztoztak egy sörön, és arról beszélgettek, hogy a szüleik talán a tanúvédelmi programból estek ki. Nem gondolták, hogy Harper hallgatózik, vagy hogy rákérdez majd. Bristol és Cat mindig tudta, hogy a szüleik hazudnak nekik valami nagyon fontosról, talán mert az igazság veszélyes lehetett volna. Az életük furcsasága olyan volt, mint az elefánt a szobában, arra nevelték őket, hogy ne vegyenek róla tudomást, és mostanra jól megtanulták. Bristol szerint legalábbis. A hazugságok azonban nem mindig csúsznak simán. Olyanok, mint a tompa kés a selymen. Előbb-utóbb elpattannak a szálak.

Akkor este Bristol és Cat Harperrel együtt félve várta a válaszukat.

Az anyjuk szeme elkerekedett.

Az apjuké összeszűkült.

– Honnan veszel ilyen őrültséget? – kérdezett vissza végül, de már túl későn. A lányok látták, hogy előtte összenéz az anyjukkal, és néma kérdések villannak át köztük. Később keserűen összekaptak a fürdőszobában, az egyetlen helyen, amit magukra zárhattak. Suttogtak; Bristol csak egyetlen mondatot értett belőle. Az apjuk mondta. Mindig megvan a módja, hogy elintézz valamit.

Néhány nappal később Logan Keats bejelentette, hogy eladott egy értékes vázlatot, amit egy bolhapiacon talált. Szerencsés leletnek nevezte. A pénzből vett egy házat Bowskeep szélén. Maradtak. Harper sírva ölelte meg az apját. Az anyjuk mosolygott. Őszintének tűnt, és aznap este egy vidám dallamot dúdolva szőtt, amely mintha az új kezdeteket jelezte volna a Keats család számára.

Bristol azonban továbbra is óvakodott. Már kiskorában megtanulta, hogy ne ragaszkodjon az emberekhez és a helyekhez, mert úgyis csak hátra kell őket hagynia. Úgy tűnt, túl késő van már a második esélyekhez, ahhoz, hogy olyasmivé váljanak, amik még sosem voltak. Gyökerekkel rendelkező családdá. Félt megszeretni a várost, ahogy Harper máris tette. A múltban már túl sokszor követte el ezt a fájdalmas hibát. Most is biztosra vette, hogy a nyugtalanság ismét úrrá lesz rajtuk. Mint mindig.

Két nappal azután, hogy beköltöztek, Bristol összecsomagolt egy sporttáskába, és elment.

Talán ezzel kezdődött a Keats család végjátéka.

6. FEJEZET

Ping.

Ping.

Tyghan a hasán feküdt, és a padlót nézte. Még mélyebbre ástak a húsában. Elfintorodott.

– Ugye, már majdnem vége?

Madame Chastain egy újabb kőszerű karmot ejtett a rézedénybe.

– Tudtad, hogy ezek mérgezőek? A véredbe szivárognak. Hagyjak bent egy párat? Vagy akármennyi időbe kerül, szedjem ki mindet?

Tyghan nagyon jól tudta, milyen hatása lenne, ha a karmokat a bőre alatt hagynák. Madame Chastain is tudta, hogy tudja. Csak fel akarta emlegetni a tényt, hogy Tyghan annak idején nála tanult, és bizonyos dolgokban ezért többet tud nála.

Tyghan csak mordult egyet. Madame Chastain hasonlóval viszonozta.

Ping.

A nő megnyomta a seb mellett a húst, hogy kitapogassa, van-e még benne karom. Tyghan arcán legördült egy izzadságcsepp, és lehullott az orráról. A mellkasában mély rezgést érzett, aztán meghallotta a bakancsok koppanását és a nehéz paták dobbanását a kövön. A szeme előtt elvillant egy sötétbarna kéz, amely bőrkesztyűt markolt. Quin. A többi tiszt mögötte lépdelt.

A csapatukból ketten – Nisa és Liam – nem tértek vissza. Önként jelentkeztek a küldetésre, és a parancsnokuk ajánlotta őket, Tyghan viszont alig ismerte őket. Csak azért fohászkodott, hogy bennük ne legyenek karmok.

– Tessék. Mind kint van. Hét darab. – Madame Chastain megforgatta a karmokat a réztálban. – Biztosan egy nagy példány kapott el.

Valóban az volt.

Tyghan esetlenül, a bal karjára támaszkodva tápászkodott fel, közben igyekezett elfojtani a nyögését. A tisztjei a közeli székeken ülve várták. Cully ajka mosolyra húzódott. Tyghan hűvös pillantást vetett a csapat legfiatalabb tagjára, mire a mosoly azonnal elhervadt.

Madame Chastain ránézett.

– Legközelebb inkább kerüld el a karmokat, jó? Sok bajtól kímélnél meg.

– Hogy ez nekem miért nem jutott eszembe? – vigyorgott rá Tyghan.

A nő gyógykenőccsel kente be a sebet, és tiszta kötést tett rá.

– Egy óráig hagyd rajta. Addig be kell gyógyulnia. Fiatal vagy és egészséges. Egyelőre.

Összeszedte a felszerelését és távozott, közben a tálban pörgette a karmokat. Igyekezett nem túl elégedett képet vágni. Tyghan tudta, hogy fel fogja használni a karmokat, valószínűleg már több ötlete is van, miképpen.

Óvatosan magára húzta az ingét. A jobb válla sajgott. Madame Chastain sosem bajlódott fájdalomcsillapítással. Jobb, ha emlékszel a fájdalomra, szokta mondogatni. Akkor legközelebb okosabb leszel. Tyghan egyáltalán nem akart újabb alkalmat, de tudta, hogy lesz.

Quin egy serlegben valami italt kínált neki.

– Ez talán segít.

Tyghan beleivott, aztán heves köhögés vett erőt rajta. Quin mosolygott.

– Azt nem mondtam, hogy nem fog perzselni. De azért eltereli a gondolataidat a többi bajodról, nem?

Kasta a saját, kötéssel fedett fejét dörgölte. Őt is megsebezték.

– Nyomorult helyzetben vagyunk, igaz? Egyetlen szánalmas kis képességről van szó, és az egész országban senkiben nincs meg.

Glennis komoran nézett rá, és hátradőlt.

– Nem olyan szánalmas az, tekintve, mekkora szükségünk volna rá.

– Az újoncok fejlődnek – vetette fel Cully, aki egy vékony kőriságat farigcsált hegyesre, nem törődve a lehulló forgácsokkal.

– Nem eléggé – mordult fel Dalagorn, és a városra néző ablak párkányára támaszkodott. Liam az ő ősi falujából származott. Dalagorn hozta a seregbe.

Tyghan óvatosan ismét kortyolt. Az ital keserű volt, de átmelegítette.

– Eris ma találkozik valakivel, akiben lehetőséget lát.

Kasta a szemét forgatta.

– A többiekről is ezt mondta – jegyezte meg.

– Találkozik? – kérdezte rosszallón Quin. – Minek ez a sok udvarlás? Miért nem kapja el és rángatja ide a lábkörmeinél fogva?

– A tanácsos elsősorban a könyvekre és a törvényekre hagyatkozik – válaszolta Cully.

– Mi pedig kifutunk az időből – rázta a fejét Dalagorn. – Menjünk, vacsorázzunk meg. Egy egész kecskét fel tudnék falni.

Általában az étel volt a válasza a kellemetlen helyzetekre, amelyeket el akart kerülni.

– Ezt nem! – Glennis a tarkójára csapott, miközben kisorjáztak az étkező-veranda felé.

Tyghan hátramaradt, mondván, hogy majd később csatlakozik hozzájuk. Mégis meghallotta Quin megjegyzését, amikor már távolabb jártak a folyosón. Két bőröm van rá, hogy Eris üres kézzel tér vissza.

Ezúttal nem, gondolta Tyghan. Ez Kierus és Maire lánya. Ha nem lesz a hasznukra így, hát majd tesz róla, hogy másképp legyen.

7. FEJEZET

Miriam a Körömbirodalomból úgy intette le Bristolt, mintha taxi lenne, és megkérte, hogy várjon, amíg beszalad, és összeszedi a manikűrösök ebédrendeléseit. Ez félig-meddig rendszeresen előfordult, főleg vásárnapokon. Bristol nem bánta a várakozást. A körmösök jó borravalót adtak, és Sal nagyra értékelte, hogy előre szóltak. Bristol még ráadás fokhagymás csomókat is tett a csomagjukba.

Amíg Miriamre várt, meglátta a járdán csoszogó Willow-t. A nő, mint mindig, most is az arcába húzta kopott kalapját, az arca árnyékba borult. Nem volt éppen hajléktalan, de abból, ahogy állandóan az utcákat rótta, még éjjelente is, ezt senki nem találta volna ki.

– Szia, Willow! – szólt oda neki Bristol.

Willow szégyenlősen biccentett, de nem állt meg, hanem halkan dúdolva gyalogolt tovább.

Bristol sokszor hagyott át nem vett pizzákat a kunyhójánál, csak hogy biztos legyen benne, van mit ennie. Willow olyan vékony volt, mint a főutca póznái. A városban alig tudtak róla valamit, leszámítva, hogy rendszeresen zsineggel megkötött vadvirágkoszorúkat akasztott ajándékként a házak kilincsére, és minden temetésen részt vett, és a hátsó sorban sírdogált.

Hirtelen, hangos zörgés ütötte meg Bristol fülét. Megfordult. Pippa Hawkins tolta ki a Legjobb Göncök akciós ruhákkal teli állványát, hogy becsalogassa a vevőket. Az állvány két oldalán ízléstelen, piros tábla harsogta, hogy „60% engedmény”. Hosszú, fényes anyagú ruhák voltak. Az Alapítók Bálja három hónapja lezajlott: ezek senkinek sem kellettek. Szinte senkinek.

Bristol meglátta köztük a mohazöld ruhát, amit felpróbált, és amiben elképzelte magát a sokat emlegetett alkalmon. Még sosem volt táncestélyen, hát még ilyen elegánson. Emlékezett, milyen érzés volt a ruhát viselni. Lágy volt, a bőrére simult. Mintha minden ürességet kitöltött volna benne. Talán csak a miatt a néhány perc miatt szerette meg, amíg valaki másnak érezhette magát, valakinek, akinek fél szeme nem az utakon és a kijáratokon van, valakinek, akinek nem sajog a lelke. Valakinek, aki marad. Nagyon sok szeretet és remény kapcsolódott egy túlárazott ruhához.

Csakhogy mindenki állandóan a bálról beszélt, még Miriam és Topz polgármester is, ráadásul Mick is megérkezett az életébe, vonzón, elbűvölőn és figyelmesen, úgyhogy eljátszott a gondolattal. Hátha lehet belőlük valami. Akármi is legyen az. Eddig még sosem maradt elég ideig egy helyen, hogy megtudja, milyen ez, Mick azonban kíváncsivá tette. Erőteljes vonzása készületlenül érte Bristolt.

Azzal indított, hogy jó a bringád. Bristol még mindig grimaszolt, ha ez eszébe jutott, ám akkor sebezhető volt, és hatott rá a szöveg. Mick hivatásos kerékpáros volt, aki drága túrákat vezetett a part mentén a gazdag turisták részére, úgyhogy látnia kellett, hogy Bristol használtan vett bringája már az utolsókat rúgja, de éppen egy gyenge pillanatában kapta el, alig néhány héttel az apja halálát követően, amikor Bristol rettegett, és fogalma sem volt, hogyan tudja az életüket összetartani Cat és Harper kedvéért. Mick úgy kérdezgette, mintha érdekelnék Bristol válaszai, a lány pedig úgy szívta magába a figyelmét és az érintéseit, mintha ez meggyógyítaná a benne dúló fájdalmat. Zárás után Sal raktárában találkoztak. Sajnos Mick érdeklődése csak két hétig tartott. Néhány forró alkalom után felszívódott, annyit sem mondott, hogy viszlát. Talán egy váratlan túrára ment, de Bristol életében, úgy tűnt, mindenki búcsú nélkül távozik.

– Itt van a megrendelésünk! – kiáltott oda Miriam, és egy darab papírt lengetve kisietett.

– Megrendelés? – Pippa elfordult a ruháktól, amit rendezgetett. – Sal nektek nem szólt?

– Nem jó a telefonom – felelte Bristol. – Miért kellett volna szólnia?

– Ma nem nyit ki. Elment az áram.

A Sal Pizzázója valóban sötét volt, az ajtón ott lógott a ZÁRVA tábla. Sülő tészta vagy rotyogó szósz illata sem szűrődött ki. Az üzlet előtt Sal állt, és élénken vitázott három, munkavédelmi sisakot viselő villanyszerelővel. Néhány lépésre Topz polgármester állt az egyik lábáról a másikra; amikor észrevette Bristolt, elmondta neki, mi történt.

– Úgy tűnik, valami váratlan túlfeszültség megsütötte a biztosítékokat.

– Váratlan túlfeszültség? Ez mit jelent egyáltalán? Miért nem szerelik meg? Meddig…

– Lassabban, Bri! – vágott közbe Georgie. – Egyszerre csak egy kérdésre tudok válaszolni.

Bristol azonban minden kérdésére egyszerre várt választ. Csak azt látta, hogy a legértékesebb ebédidő gyorsan múlik, a borravalói nem kerülnek a zsebébe, és a legközelebbi áramkimaradás az ő házukat sújtja majd. A legutóbbi vízcsőtörés és a vén furgonjuk két héttel korábbi defektje kivéreztette a pénztárcájukat.

– De hogy lehet…

– Dolgoznak rajta, drágám. Azt mondják, talán néhány órán belül…

Bristol az égre pillantott. A francba!

Sal lépett közelebb; csak akkor harapta el a káromkodást, amikor a polgármester megköszörülte a torkát. Bristol tudta, hogy Georgia úgy tud káromkodni, hogy a szentképek leesnek a falról, de sosem akkor, amikor az utcák tele vannak turistákkal, és főleg nem vásárnapokon.

– Bocs, Bri – fordult oda hozzá. Kerek arcán izzadság gyöngyözött. – Ma zárva maradok. Azt mondják, ha szerencsém van, estére megcsinálják. – Megdörgölte a tarkóját. – Nem szerencse kellene, hanem kibaszott villanyáram!

A polgármester ismét megköszörülte a torkát.

– Mi okozta a feszültségingadozást? – kérdezte Bristol.

– Még nem tudják. Azt mondják, a transzformátornak semmi baja. Tíz másik boltot rendesen ellát árammal. Csak az enyém sült be. Még szerintük sincs értelme. – Lemondón mordult egyet. – Hazamehetsz. Hívlak, ha vacsoraidő előtt megcsinálják, de nem valószínű.

Haza? Haza nem mehet.

Bristol céltalanul gurult végig a főutcán, kerülgette az embereket. Valahol csak akad valami munka, amit elvégezhet. Talán Miriam…

A levél.

Mintha hűvös suttogás bizsergette volna meg a fülét. Emlékezz az ajánlatra.

Berántotta a féket, még ki is farolt a bicikli, aztán a Második utca felé fordult.

Nem megy haza anélkül, hogy pénzt szerezzen a számlákra. Minden számlára.

A galéria ajtaja feletti harangocska megcsendült, de alig törte meg a csendet. Bristol óvatosan csukta be maga után az ajtót. Az üres helyiség éles kontrasztot jelentett a nyüzsgő utcák után.

Legelőször az apja festményét látta meg a hátsó falon, mintha egy színmű fő díszlete lenne. Vihar. A 44-es számú Vihar, egészen pontosan, de messze ez volt a legnagyobb és a legkomorabb. Fekete és ultramarin volt az uralkodó színe, itt-ott apró bíbor foltok jelentek meg a vastag festékrétegek taraján, amelyek maguk is árnyékot vetettek. Bristol Éjféli viharnak nevezte, de az apja csak számmal jelölte a téma változatait, amiből többet adott el, mint bármelyik másikból. Mindegyikben volt valami parancsoló vonzás. Minden művésznek megvan a rögeszméje, szokta mondogatni az anyjuk. Az övé ez.

Bristol úgy vélte, az anyja is osztozott a rögeszmén; úgy tanulmányozta a vásznon kavargó színeket, mintha ő is része lenne a férje különös világának. Minden kép valami mást tárt fel; ezen a képen az árnyak között egy kísérteties alak körvonalait lehetett felfedezni. Jelenés volt, optikai csalódás.

– Még nem vették meg.

Bristol a hang felé fordult. Sonja lépett ki az irodából; hosszú, őszülő haját koszorúba fonva viselte. A pult mögé lépett, és letett egy ölnyi katalógust.

– Még – ismételte. – Biztosra veszem, hogy elkel, ahogy a többi is. És még többért. Ne aggódj.

A hangja mindig olyan volt, mint egy korty hűvös víz. Megértette a művészeket, a rögeszméiket, a szegénységüket, és talán a lányaikat is.

– Nem az apám képe miatt jöttem. Azt szerettem volna megkérdezni, mennyit adnál, ha hoznék neked egy ritka műtárgyat?

Sonja elmosolyodott.

– Gondolom, az attól függ, mennyire ritka és mennyire művészi. Én csak egy kis…

– Egy Leonardo-vázlatot.

Sonja felnevetett, de Bristol nem csatlakozott.

– Komolyan mondom, Sonja.

A műalkotás, amit az apja eladott több várossal odébb, egy apró, alig tenyérnyi da Vinci-vázlat volt. A dealer persze csak az értéke töredékét fizette ki neki, de emellé névtelenséget ajánlott, és az összeg elég volt, hogy megvegyék a házat. Az apja nem kívánta a kérdéseket és a közfigyelmet.

Néha, amikor Bristol szülei zárt ajtók mögött beszélgettek, nem fogták eléggé vissza a hangjukat.

– Az lehetetlen – nézett rá csodálkozva Sonja.

– Talán – válaszolta Bristol. – De ha hozok valamit…

Sonja szürke szeme megvillant barna szemöldöke alatt.

– Mibe keveredtél, Bristol Keats? Meglehetősen illegális dolog hamisítványokkal házalni, hát még lopott műtárgyakkal. Ráadásul…

– Nem tudom, hogy lopott-e. Valaki nekem akarja adni.

– Neked adni? – Sonja ismét nevetett. – Akkor kétségtelenül hamis. Kihasználják, hogy…

– Ha elhozom a mai napon, mit tudsz adni érte? A lopott műtárgyak megtalálóinak is jár valami díj. Megosztozom veled.

– De hát… – Sonja a fejét rázta.

– Mennyit?

– Nem lehet csak úgy…

– Mennyit?

Sonja sóhajtott. A mennyezetre nézett; viaskodott benne a józan esze, és az elszánt lány őrült kérése, akit ráadásul kedvelt is.

– Hozd el. Ha biztonságosan megteheted. És ha eléggé eredetinek néz ki, adok ezer dollár előleget, amíg megnézetem a szakértőkkel. Beletelhet egy kis időbe. Ha mégsem olyan ritka műalkotás, az összeget levonom az apád festményének árából, amikor elviszik.

– Egy órán belül itt vagyok – közölte Bristol. – Indulj a bankba, hozd a pénzt!

8. FEJEZET

Tyghan az asztalon heverő műalkotásokat nézte – kissé mintha kétségbeesést sugároztak volna – és megpróbálta felmérni az értéküket. Mindegyik valami másnak a vázlata volt. Valami híresnek. Jasmine személyes gyűjteményéből érkeztek, az archívumból. Tyghan tudta, hogy mennyire szereti Jasmine a gyűjteményét. Miért hajlandó megválni ezek közül bármelyiktől? Egyáltalán miért vonták be az egészbe Jasmine-t? Nem bízhatott benne, hiszen kapcsolatban állt Kierusszal. A köztük elhangzott vádak parazsa még mindig nem aludt ki. Ráadásul más értékes csalit is felajánlhattak volna. Ajánlottak is. Egyáltalán megér ennyit ez a lány?

A korábbi leveleimet figyelmen kívül hagyta.

Művészet.

Tyghan elgondolkodott. Olyasmikre emlékezett, amiket a legszívesebben elfelejtett volna.

– A tanácsos visszatért – figyelmeztette Ivy.

Tyghan azt mondta Erisnek, hogy kimarad a dologból. Így is lesz. Bizonyos mértékig.

Biccentett Ivy felé, és távolabb lépett, ahol már nem láthatták. Quin javaslata, hogy a lábkörmeinél fogva rángassa vissza a lányt, egyre vonzóbbnak tetszett.

Meg lehet szervezni.

9. FEJEZET

Még csak dél volt. Órákkal korábban. Bristol szíve száguldva vert, miközben kifelé haladt a városból. Általában szeretett a nyílt úton tekerni, most azonban a célja minden örömét elvette. Ez kétségbeesett, és talán veszélyes lépés volt.

Csak nagyjából emlékezett, hol van a Skycrest Lane, de Bowskeepen kívül nem sok út csatlakozott a főútra.

Egyre bosszúsabban pedálozott. Először a nyomorult telefonja, aztán Sal elektromos hibája. Elege volt. Elege volt abból, hogy az életben minden átkozott dologért küzdenie kell. Talán ez a műalkotás változtat rajta. Jó is, hogy korán ér oda. Délben. Ebédidőben. Tanúk is lesznek. A korai érkezéssel meglepheti őket.

Őket.

De kik is ők? Valahonnan tudtak a vázlatról, amit az apja megszerzett, és hasonló ígérettel kecsegtették őt is. Kiköveteli, vagy feljelenti őket csalóként, ha azok. A seriffet mindig hívhatja. Mármint, ha működik a telefonja.

A szél zúgott a fülében. Nemsokára meglátta a szerény és kopott táblát. Skycrest Lane. Bristol megállt a levelekkel borított utca elején. Egy egér szaladt át előtte, megrémítette a bicikli felbukkanása. Mielőtt meggondolhatta volna magát, a pedálra taposott, és nekiindult a keskeny, kanyargós utcán.

Az egyik kanyar után meglátta a kétemeletes vendégházat. Hatalmas volt és nagyon kék, mintha éppen most festették volna át. Az ablakpárkányok fehéren ragyogtak, és piros muskátli virágzott rajtuk. Alig néhány kocsi állt előtte, kevesebb, mint Bristol szerette volna. A vendégház csillárjainak fénye átragyogott az ablakok csipkefüggönyein.

Nekitámasztotta a biciklijét a bejárat melletti tölgyfának, aztán visszafésülte elszabadult tincseit a lófarokba. Ez lesz az. Kihúzta magát, de ahogy felment a lépcsőn, csak az járt a fejében, milyen dühös lenne Cat, ha tudná, mit csinál. Sápadt arca egészen kipirulna, a szeme könnyektől csillogna, úgy veszekedne vele, amiért ilyen felelőtlen. Mint az anyjuk volt, amikor áthajtott az esőtől megáradt patakon, ahol elragadta az áramlat.

Félúton fölfelé megállt. Az anyjuk megviselt testét egy héttel később találták meg. Az apjuknak kellett azonosítania. Azután már sosem volt a régi. Mi lehetett az anyja számára olyan fontos annak a pataknak a túloldalán? Mi volt fontosabb a családjánál? Tényleg felelőtlen most ő is, mint az anyjuk volt?

Az ajtóra nézett, és a hívogató lábtörlőre. Ez nem ugyanaz, mint belehajtani egy megáradt patakba egy viharos éjszakán, távol az otthonától. A testvéreiért teszi. Egyszeri alkalom mindannyiuk számára.

Sülő édes tészta csodás illata csapta meg az orrát, aztán levendula fűszeres aromája is. Megnyugodva lépett be az ajtón.

Odabent egy fényesre polírozott asztalt látott meg elsőként, rajta egy hatalmas, friss virágokkal tömött vázával. Mélységes csend volt, mintha egy múzeumba lépett volna, szünnapon. Vagy egy üres vendégházba. Senki sem beszélt, senki sem porszívózott, sehol sem csörögtek edények.

Tett néhány tétova lépést befelé.

– Hahó?

Valami mintha leesett volna, aztán fojtott hangú motyogást hallott. A helyiség hátuljában kitárult egy ajtó, és egy fiatal nő botlott át a küszöbön, a kezében egy tálcányi színes aprósüteménnyel. Keményített kék szoknyát és blúzt viselt, éppen olyan színben, mint a ház. A zsebére a Willoughby Inn szavakat hímezték. Néhány lépéssel odébb állt meg; a szeme kikerekedett, mintha a vendégházba évtizedek óta senki sem lépett volna be.

– Azért jöttem, hogy egy vendégükkel találkozzak…

– Ó, igen! A Lu… mármint Miss Jasmine! Hát persze! Mondták, hogy majd jönni fog. A nevem… – Tétovázott, mintha elfelejtette volna a saját nevét. – Ivy! De ez lényegtelen.

Az arcvonásai angyaliak voltak, azonban aggodalom ült ki rájuk. Kereste, hova tehetné le a tálcát, és nem vette észre, hogy egy asztal ott van éppen mellette.

Bristol kivette a kezéből a tálcát, és lerakta.

– Első nap? – kérdezte.

A lány bólintott; vállára omló, hullámos szőke haja fénylett.

– Igen, pontosan. Az első napom. Kérem, üljön le. Szólok neki, hogy megérkezett.

Hangtalan léptekkel szaladt fel a lépcsőn. Az egész ház ismét elcsendesedett, nesz sem hallatszott. A jelek szerint még a padlódeszkák is némasági fogadalmat tettek.

Bristol letelepedett a társalgó borvörös kanapéjára, végigfuttatta az ujjait a drága bársonyhuzaton. A divatjamúlt tapétát nézte, és a díszes csillárokat, amelyek különös, sárgás fényben ragyogtak. Hallgatózott, hall-e bármit, ami emberek közeledésére utalhat. Odafentről semmi sem hallatszott, de aztán…

Bizsergés.

Forróság ömlött végig a gerince mentén. Az ujjhegyei is égtek.

Ne, ne fordulj meg. Az érzés azonban, hogy figyelik, átható volt. Felpattant és megpördült, pillantása végigsöpört a sarkokon.

Semmi.

A nyomasztó érzés azonban nem csillapodott, mintha valaki alig centikre állna tőle, még a teste melegét is érezné. Nagyot nyelt, és hátralépett.

Kifelé, Bristol! Tűnj el, most azonnal!

A szeme sarkából ekkor megpillantott egy hosszú átjárót, és annak a végén egy kivilágított helyiséget. A magas dupla ajtó nyitva állt. A helyiség közepén, az asztalon papírok hevertek. A műalkotás.

A folyosóra nézett, aztán a lépcsőre. Még mindig semmi jele nem volt, hogy bárki is közeledne. Tett néhány tétova lépést, aztán még néhányat, és végül ott állt az asztalnál.

Körbejárta, úgy nézte a megsárgult papírt. Sanguine kréta. Leonardo da Vinci kedvelt vázlatoló eszköze. Egy hamisítvány esetében sem meglepő, de a szíve mégis hevesen vert. Ha ezek hamisítványok, nagyon jók. Kiválóak. Ezért jött, a valóság azonban megingatta az elszántságát. Kik ezek az emberek? Ezek a papírdarabok bajt hoznak. Nagy bajt. Nem volna szabad itt heverniük. Mindegyik da Vinci. Vagy remek utánzatok… de égő gyomra azt súgta, valódiak. A szülei minden létező galériába és múzeumba elrángatták.

Felvett egy sárkányt és egy oroszlánt ábrázoló vázlatot. Tudta, hogy kesztyűt kellene viselnie, hátha mégsem másolat. Az ujjai között morzsolgatta a papírt, nagyon vigyázott, hogy ne érjen a krétához. Rongyokból készített papír volt. Még sosem érintett ilyesmit, de nem volt olyan törékeny, mint amit várt. Nem is volt szeplős, holott az ilyen régi papíroknak ez a sorsa.

Mégis volt benne valami meggyőző. Egy olyan reprodukció korai vázlata volt, amit számtalan galériában láthatott? Vagy végleges rajz? Ha valódi, ez az egyetlen vázlat milliókat érhet.

A folyosón még mindig nem látott senkit. Eltehetné, és leléphetne, mielőtt bárki megjelenik. Egy órán belül megkapná az ezer dollárt, és később még sokkal többet is. Nem is igazán lopás, hiszen már felajánlották neki.

Kicipzározta a pulóverét. Volt egy nagy belső zsebe…

– Miss Keats? Ön Bristol Keats?

Bristol megfordult, meglepve kapott levegő után. Úgy tette vissza a papírt az asztalra, mintha rajtakapták volna menekülés közben.

Az ajtóban egy magas, középkorú férfi állt, az arcán várakozó kíváncsiság.

– Igen – felelte, és felmérte a férfit. Ő fundálta ki a találkozót? És mit kér cserébe?

A férfi elmosolyodott. Nem nézett ki éppen rosszul, volt benne valami könnyedség. Hosszú, fehér haját copfba kötötte, és elegáns, méretre szabott fekete öltönyt viselt, fehér selyem nyakkendővel. Áradt belőle a kifinomultság és a pénz szaga. Bristol fején átfutott, hogy mit akarhat egy hozzá hasonlótól.

– Bocsásson meg – folytatta a férfi –, nem akartam megijeszteni.

– Egyáltalán nem ijesztett meg. Hallottam közeledni. – Bristol igyekezett összeszedni magát, bár semmit sem hallott. Itt mindenki olyan némán jár, mint egy átkozott macska?

– Eris Dukinnon vagyok – nyújtott kezet a férfi. – Én írtam a levelet.

– Többet is – javította ki Bristol, és megrázta a kezét. – A nagynéném nevében. Ő hol van?

– Attól tartok, nem készültünk fel a korai érkezésére. A nagynénje alszik, de az ápolója már ébresztgeti, hogy lejöhessen. Bele fog telni egy kis időbe, amíg elkészül. Azt hiszem, említettem, hogy az egészsége törékeny, és ez az utazás megviselte. Remélem, nem bánja, hogy várakoznia kell.

Egy ápoló? A férfi arcán tükröződő aggodalom őszintének tűnt. Csak nem egy beteg idős hölgyet ugráltatott?

– Sajnálom. Nem kellett volna ilyen korán érkeznem. Szünetem volt a munkahelyemen, és…

– Semmi probléma. Amíg várakozunk, miért nem nézi meg az alkotásokat? Választhat, mielőtt a nagynénje csatlakozik hozzánk.

– Már megnéztem őket. Reprodukciók?

– Ó, nem. Mindegyik eredeti.

– Eredeti Leonardo da Vinci? – Bristol meg sem próbálta eltitkolni a kétkedését.

– Úgy van. – A férfi hangja és modora sima maradt, és puha, akár a vaj.

– Lopottak? – tudakolta Bristol. A férfi felnevetett.

– Jóságos ég, dehogy! A nagynénje magángyűjteményének a részét képezték, nagyon hosszú időn át. Tessék, válasszon.

Bristol a vázlatokat nézte. Az emberek nem ajándékoznak el csak úgy da Vinciket.

– Mi a csapda?

– Nincs csapda. Ajándék a nénikéjétől. Ne siesse el.

Ajándék. Biztos, hogy van csapda, legfeljebb csak nem látja még, mi.

Mr. Dukinnon a kezében tartott jegyzetekre nézett.

– Mindegyikről vannak adataim. Hadd keressem ki…

Amíg lapozgatott, Bristol megkerülte az asztalt, közben úgy tett, mintha a rajzokat nézné. A forróság ismét a torkát szorította, a bőrét bizsergette, az ujjai végéig csúszott a karján át. Megérintette a sárkányos vázlat szakadt szélét. Már tudta, hogy ezt akarja.

Ivy rontott be a helyiségbe. Bristol elhúzta a kezét.

– A nagynénje hamarosan megérkezik – jelentette a lány. – Azt szeretné, ha addig is, amíg várakozik, választana az alkotások közül.

Már megint ez a sürgetés. Mintha alkut akarnának kötni. Valami nem volt itt rendjén. Bristol odahajolt, mintha az egyik vázlatot nézné, még csücsörített is, de szinte azt sem tudta, mit lát. Ez bizonyára valami nagyszabású, illegális dolog része. Mibe keveredtél, Bristol Keats?

– Hm, látható a hasonlóság.

Megfordult. Egy nő állt az ajtóban, és úgy nézte, mintha ő lenne a jutalom egy hosszú küldetés végén. Magas volt, vékony, a vállán átvetett szürke hajfonat a térdéig ért. Az arcán elegáns ráncok lenyűgöző térképe rajzolódott ki, mindegyik egy gondosan meghúzott vonal. Történelmi arc. A bőre fehér volt, mint egy virágszirom, az orra egyenes, éles, a szeme mélyen ülő, ragyogó kék, mint a nyári ég.

Bristol nem bírt félrepillantani. Ennek az arcnak egy festményen kellett volna szerepelnie, egy múzeumban. Mélysége volt, valami felfoghatatlan tulajdonsága, amit Bristol nem értett. Alighanem ő volt a legszebb nő, akit valaha látott – ennek ellenére nem bírta felfedezni benne a családi hasonlóságot. Egy cseppet sem emlékeztetett az apjára. És ha valaha látta őt, akkor tudnia kellene, hogy Bristol sem hasonlít rá. Ez nem az apja nagynénje volt.

– Igazán nem nagyon hasonlítok az apámra – jegyezte meg puhatolózva.

A nő oldalra hajtotta a fejét, és alaposabban végigmérte.

– Talán jobban, mint gondolná.

Meg kell hagyni, remek kitérő válasz volt, ráadásul meglepően őszintének hangzott.

– Ön az apám nagynénje, Jasmine?

A nő bólintott, aztán leereszkedett az egyik székbe, a fal mellé.

– Hadd fújjam ki magam, aztán beszélhetünk. De kérem, amíg várakozik, válassza ki, melyik darab tetszik a legjobban.

Mindannyian várakozón néztek Bristolra.

A lány letörölte a homlokán gyöngyöző izzadságot. Túlságosan készségesek.

– Át kell gondolnom. Néhány perc. Talán átmehetnénk az előtérbe? Itt nagyon meleg van.

– Természetesen – vágta rá Mr. Dukinnon, és már indult volna Bristol után, ő azonban leintette, mondván, hogy egymagában szeretne gondolkodni.

Maga sem tudta, hogy gondolkodnia kellene vagy menekülnie, esetleg mindkettőt. De itt hagyhat-e egy da Vincit, akár egy lopottat is, ami mindent megváltoztathatna az ő és a testvérei számára?

Érezte a hátán Mr. Dukinnon tekintetét, amíg végigment a folyosón. Csak akkor hallotta meg az ebédlő ajtajának kattanását, amikor leült a kinti kanapéra.

A másik helyiségből halk beszélgetés mormolása szűrődött ki. Bristol lazított kissé. Legalább a halott csendnek vége. Egyikük sem tűnt veszélyesnek, de persze a látszat néha csal.

Elvett egy rózsaszín aprósüteményt Ivy tálcájáról, és egészben megette, majd egy másikat is. Úgy olvadtak szét a nyelvén, mint egy-egy falatnyi mennyország. Biztos volt benne, hogy még sosem evett ennél jobb süteményt. Egy harmadikat is bekapott. A gyomra megnyugodott tőle.

Vedd el a rajzot, Bristol! Vedd el, és húzz el innen! Nem nagy ügy. Túlságosan felfújod.

Felállt. Magát is meglepte az önbizalmának hirtelen fellángolása. Egyértelművé vált a helyzet. Vedd el és menj.

Miután döntött, visszafordult az ebédlő felé, azonban mielőtt benyitott volna, a benti neszek felhangosodtak. Nem is csak néhány hang beszélt. Ahogy emlékezett, az ebédlőbe nem nyílt másik ajtó. De akkor honnan jöttek a többiek?

Megállt az ajtó előtt, hallgatózott. Biztosra vette, hogy odabent veszekszenek, de nem értette őket. Valami más nyelven beszéltek.

Közelebb hajolt, belesett a keskeny résen. Egy pillanatba beletelt, hogy a szeme fókuszáljon, aztán…

Pislantott, hátrahúzódott, aztán újra benézett. Még hunyorított is, hogy biztos legyen a dolgában. A vére kiszaladt az arcából, lábát nehéznek érezte.

Mit lát? Hogyan lehetséges?

Odabent már nemcsak emberek voltak. Hanem mindenféle lények. Nem, rosszabb: szörnyek. Egy egész groteszk társulat. Némelyik szárnyas, némelyik bundás, mintha félig állat lenne, mások rémálomszerű tollazatot viseltek. Az egyik alsó állkapcsából vaddisznóéra emlékeztető agyarak döftek felfelé, de két lábon állt, és ruhát viselt. A sarokban egy hatalmas lény tornyosult feléjük. Rendőregyenruha volt rajta, és amikor megmozdult, Bristol megpillantotta a névtábláját. Tom Orley, seriff.

Felkavarodott a gyomra.

A sütemények miatt van? Vagy ezek jelmezek? Biztosan van ésszerű magyarázat.

Megdörgölte a szemét, de nem bírta levenni a tekintetét a látványról. Kétségbeesetten szeretett volna elmenekülni, azonban a rémülettől a földbe gyökerezett a lába. Mintha egy vonatbalesetet nézett volna végig.

A seriff mellett egy nő állt, aki a könyvtáros, Freda arcát viselte, de a homlokából apró szarvacskák nyúltak ki. Eris és a néhány ember, aki a lények között állt, nem zavartatta magát miattuk. Ivy is ott volt, ám most vastagon erezett, fekete szárnyak lógtak a hátáról, és az arca egy részét gyöngyházfényű pikkelyek fedték. Nem smink volt.

Középen egy magas, éjfekete hajú férfi állt: mind őrá figyeltek. Amennyire Bristol meg tudta állapítani, ő ember volt, dühös ember. Áthajolt az asztal fölött, és halkan mondott valamit Erisnek. A széles vállára terített, szintén éjfekete köpeny úgy hullámzott, mintha odabent szél fújna. Kék szeme hideg volt, mint egy jeges hóvihar. A szavai metszettek.

Hirtelen elhallgatott, még a mondatot sem fejezte be, és kissé oldalra fordította a fejét. A tekintete az ajtórésre villant. Úgy nézte Bristolt, mintha nem is lenne köztük az ajtó. A lány nem bírt lélegezni, mozdulni sem. A szíve rémülten zakatolt. Fuss! Menekülj! – hallotta a sikoltást a fejében, de mielőtt a testét engedelmességre bírhatta volna, az ajtó felpattant, ő pedig majdnem beesett a helyiségbe.

Azonnal csend lett. A rémes szörnyek mind őt nézték.

Na most mi legyen, Bristol? Félelem vágott végig rajta, aztán nevethetnékje támadt. De miért is ne? Hiszen most meg fog halni, ebben biztos volt. Mi vesztenivalója van?

Mégis hátrálni kezdett, centiről centire. Az életösztöne felébredt, és készült a menekülésre.

– Válassz! – utasította a fekete hajú. Bristol most már megértette a szavát. A tekintete, mint a vasbéklyó, nem eresztette el.

Válasszon? Még mindig a rajzokkal vannak elfoglalva? Miért? Mindenki megőrült? Vagy csak ő?

– Ne erőltesd, Tyghan – suttogta Eris. – Neki kell döntenie.

Bristol a karnyújtásnyira lévő vázlatokra nézett. Remegő kézzel kapta fel a sárkányosat az asztalról.

A Tyghannak nevezett bólintott.

– Helyes. Most már a király szolgálatában állsz.

Bristol felszegte az állát. Igyekezett visszafogni a rémületét. Az uralma alá kell vonnia ezt a helyzetet, méghozzá gyorsan. Úgy kell tennie, mintha a lények jelenléte nem zaklatná fel. Mintha minden nap látna különös szörnyekkel teli ebédlőket. Úgy nézte a nagyszájút, mintha Sal egyik zűrös vendége lenne. Állta a pillantását, remélte, hogy ezzel a helyére teszi.

– Egy ajándék az ajándék, ha nem hallottad volna még – közölte. – Nem állok senki szolgálatában, főleg nem valami királyéban, akit még sosem láttam.

A szörnyek mind mérgesen levegőért kaptak, felmordultak. Az egyikük orrlyukából füst gomolygott. Bristol vére megfagyott. Igen, most meghal. A vázlatot a belső zsebébe csúsztatta, és hátralépett.

Tyghan megkerülte az asztalt, mint egy ragadozó a prédája becserkészése közben.

– Az én világomban az ajándék nemcsak egy ajándék. Hanem kötelezettség.

Az ő világában?

Állta a férfi metsző tekintetét.

– Akkor kár, hogy Bowskeepben vagy. – A hangja nem volt olyan kemény, mint szerette volna, úgyhogy hozzátette: – Az én világom, az én szabályaimmal.

A helyiség mintha felforrt volna körülötte. A levegő perzselte a bőrét, mintha rányitottak volna egy kazánajtót. Eris lépett közéjük, és a kezét Tyghan mellkasának feszítette.

– Kérlek, hadd magyarázzam meg! Az ajándékért cserébe csak egy rövid időre kérjük a szolgálatodat. Legfeljebb néhány hónapra. Valami, amit…

Bristol undorodva felhúzta az ajkát.

– Én nem szolgálok, és nem is szolgáltatok.

– Nem, félreértetted. Semmi illegálisról vagy kellemetlenről nincs szó. Rendelkezel néhány képességgel, ennyi az egész. Észrevettük, milyen ügyesen tudsz manőverezni a bicikliden. Úgy tűnik, különleges ösztöneid vannak. Ha lehet, ezeket szeretnénk kihasználni.

Bristol elképedve nézett rá. Te agyatlan, pizzát szállítok ki. Nem épp atomfizika. Miféle csalás ez az egész?

Hátralépett, és jóval udvariasabban válaszolta:

– A pizzakihordáshoz nem kell tehetség.

– Az iránytaláló ösztönöd érdekel minket. Csak egy rövid feladatra szeretnénk felkérni. – A vázlatok felé intett. – Ez a mai ajándék, és még egyet kapsz, ha sikeresen elvégezted a feladatot.

– És mi az a feladat?

– Megtalálni egy ajtót a számunkra. Ennyi az egész. Biztosíthatlak, hogy megéri majd.

Ennyi volna? Aligha.

– Sajnálom, de nem érdekel az ajánlat – jelentette ki, azzal megfordult, és futásnak eredt.

Mögötte azonnal kitört a zűrzavar. A túlságosan csendes vendégház hirtelen süketítően zajos lett. Az ajtó. Csak az ajtóig juss el!

Minden becsapódott körülötte, az ajtók, az ablakok, minden magától mozgott, mintha a ház is élne, és megpróbálná megakasztani. A festmények leröppentek a falról, és a lába elé zuhantak, az asztalok elé csúsztak, kerülgetnie kellett őket, vagy félreugrani, keresni az útját. Ez miféle tébolyda? Nem állt meg, kerülgette a maguktól mozgó akadályokat. A bejárati ajtó nem nyílt, ezért, még mindig a repkedő tárgyak elől menekülve, egy mellékfolyosóra fordult, és ott talált is egy kijáratot. Feltépte, botladozva lerohant a lépcsőn, és a biciklije felé rohant. A fák ágai és levelei úgy csapkodták, mint a dühödt madarak – ezeket nem bírta elkerülni.

Ez volt a csapda, futott át az agyán, de a menekülésen kívül másra nem tudott koncentrálni. Felpattant a biciklire, és végigszáguldott a felhajtón, bár alig látta az utat a felkavarodó porban. Hitből és emlékezetből navigált. A szeme égett, és a támadás nem szűnt meg. A tetőről cserepek röppentek utána, és valami az arcába csapódott. Az ajka rémesen megfájdult, de nem állt meg. Kiért a főútra, maga mögött hagyta a robajló felfordulást, de továbbra is gyorsan tekert, mintha a szörnyek még mindig a mögötte acsarognának.

Tyghan a veranda korlátjára könyökölt. A vén fadeszkák nyikorogtak, mert túl sokan gyűltek össze odakint, hogy lássák, amint a várakozásaik tárgya elmenekül. Elemezgették, találgatták, van-e benne lehetőség. Eris szándékolt túljátszottsággal sóhajtott mögötte.

– Mondani akarsz valamit? – kérdezte Tyghan.

– Megígérted, hogy nem jössz el.

– Nem emlékszem ilyen ígéretre – jegyezte meg Tyghan. – Azt mondtam, hogy rád bízom. És legnagyobb részben így is volt. A gyakorlatomat a törvény betűjének kifacsarásában tőled szereztem.

Eris elfintorodott, mintha citromba harapott volna.

– Na és? – tudakolta. – Tetszett?

Tyghan a távolodó fiatal nő felé nézett, aki úgy manőverezett a kerékpárral, mintha az valami fegyver lenne. A halandók ilyen eszközökkel szállítanak dolgokat? Erisnek azonban igaza volt, semmiképpen nem nevezhette gyereknek. Tyghan nem állt készen rá, hogy lássa, hogy a szemébe nézzen. A tekintete felzaklatta. Döbbenetesen hasonlított Kierushoz, és Maire-hez is. Nem az arcvonásaiban, másképp. A modorában. Amikor elgondolkodott, az ajkát úgy préselte össze, mint Kierus, és a szeme is éppen olyan veszedelmesen csillogott mérgében.

Kierus nem könnyen lobbant haragra, inkább mosolygott, vagy néhány jól megválasztott szóval ütötte el egy helyzet élét, de amikor az a bizonyos szikra megjelent a szemében, mindenki tudta, hogy félre kell állni előle.

És a hangja! Tyghan csak egyszer hallotta Maire-t beszélni, de a lágy hanghordozás, a dallam, az életteliség… ugyanolyan volt.

– Szóval kikerült néhány tárgyat – jegyezte meg. – Ezt még nem nevezném alapnak az ünneplésre.

– De megtalálta az egyetlen nyitott ajtót. Mi másunk van?

Semmijük nem volt, Tyghan azonban ezt nem akarta beismerni.

– És biztosan azt is észrevetted, hogy a szeme mogyoróbarna – tette hozzá Eris.

Tyghan észrevette, most azonban csak vállat vont.

– Ami általában semmit sem jelent.

– Néha azonban annál többet. Nagyobb benne a potenciál a változásra.

– Ne menjünk utána? – kérdezte Quin.

– Ne – intette le Eris. – Még ma este visszajön. Magától.

Melizan felmordult.

– Nála van a rajz. Miért jönne vissza?

– A testvéred azt mondta, szorongassam meg. Még egyáltalán nem végeztem.

10. FEJEZET

A fák, az egész város, a dudáló kocsik, minden rémes, szürke ködben folyt össze Bristol körül. Alig látta, hol gurul. Lüktető ajka volt az egyetlen bizonyíték, hogy nem képzelte a különféle lényekkel teli helyiséget, az egész lehetetlenséget. Kik – vagyis mik voltak ők? És mit keresnek itt Bowskeepben? Néhánynak egyenesen vérben forgott a szeme.

A vázlat biztonságban lapult a zsebében, de Bristol nem állt meg Sonja galériájánál. Majd később megszerzi a pénzt.

A hazavezető út utolsó szakaszán járt, és a világ végre elcsendesedett körülötte. Az út mellett a szél simogatta a térdig érő füvet, azonban távolabb meglátta az emlékhelyet. Újra felépítették. Valaki állt mellette.

A szíve ismét kalapálni kezdett. Közelebb érve felismerte a kopott kalapot. Willow. Úgy nézte a közeledő Bristolt, mintha őrá várt volna. Ő az, aki mindig felrakja a köveket?

Bár jól ismerte Willow-t, Bristol most hirtelen óvatos lett. Néhány lépésnyi távolságban állt meg.

– Willow, te mit csinálsz ilyen messze kint?

A nő levette a kalapját; fűszálakkal és levelekkel keveredett, hosszú haja leomlott a földig. Bristol nem gondolta volna, hogy ennyi befér alá.

– Láttam apádat a trow-kkal mielőtt eltűnt – felelte.

– Trow-kkal? – Bristol nagyot nyelt. Willow közelebb lépett hozzá.

– Hegyi trow-kkal. Vad kis lények. A legtöbben csak ekkorácskák – intett, jelezve, hogy a lények combközépig érhetnek. – De a méret semmit se jelent. Veszedelmes kis ördögfajzatok. A fogaik, mint a kések.

Bristolnak feltűnt, hogy Willow szeme alatt milyen sötétek a karikák, és mennyire lefogyott. Furcsa, reszelős hangon beszélt.

– Az apám nem tűnt el, Willow. Meghalt.

– Hmm… valóban? – Willow véreres szeme kitágult. – Láttad a testét?

Bristol gyomra bukfencet vetett. A kérdés felkavarta az emlékeket, amelyeket a legszívesebben elfelejtett volna. Nem, nem látta a testet, de a seriff…

A seriff látta. A seriff… aki maga is egy szörny.

Újfajta rettegéssel nézett Willow arcába.

– Ó, a seriff! – A nő úgy bólogatott, mintha tudná az igazságot. – De a trow-k, na azok igazán vadak. Bárkit átvernek. Még a seriffet is. Soha semmit nem szabad elhinni nekik. – Azzal elfordult.

– Willow! Várj! – kiáltott utána Bristol. – Mit akarsz ezzel mondani?

Willow azonban eltűnt. Mintha ott sem lett volna. Csak egy halványuló fényfolt maradt utána.

Bristol zihálva kapkodta a levegőt, a helyet nézte, ahol Willow eltűnt. A szeme forrón, szárazon égett.

Ekkor meghallott egy halk, suttogó hangot.

– A trow-k kapták el.

11. FEJEZET

Angus felkapaszkodott a kanapéra, és az orrával félretolta a függönyt, hogy kinézhessen az ablakon. Harper csatlakozott hozzá, de csak Cat fordult be a ház elé. Miért jött haza ilyen korán?

Cat becsapta a furgon ajtaját, és átmasírozott a magas gazon, ami valaha pázsit volt.

Amikor berontott, Harper látta, hogy a szeme vörös és dagadt.

– Mi a baj?

Cat elfintorodott, és benyomakodott Harper mellett.

– Semmi. Minden rendben lesz.

– Cat! – Harper megragadta a testvére karját.

Cat ajka megremegett.

– Kirúgtak! – tört ki belőle. – Azonnali hatállyal, és végkielégítést sem kaptam. Lehet, hogy fel is jelentenek. A széfbe tett pénzből hiányzott egy csomó. Tegnap este nem volt ott más, aki tudta a kombinációt. Nem én vettem el, Harper! Nem loptam volna meg őket!

Még ott, a nappaliban lerángatta az egyenruháját, szétdobálta a darabokat. Csak a melltartója és a bugyija maradt rajta.

– Égesd el őket, mire visszajövök, rendben? – Azzal felsietett a lépcsőn, hogy átöltözzön, de még visszaszólt, hogy megy is valami másik munkát keresni.

A lépcső felénél azonban visszafordult.

– Az egésznek semmi értelme. Még a kamerákra sem hagyatkozhattam. Valami feszültségingadozás megsütötte őket.

12. FEJEZET

Trow-k. Mik azok? Mit akart Willow mondani? Elkapták. Megölték? Vagy elvitték? Lehetséges, hogy az apja még életben van?

Bowskeep mindössze néhány perc alatt kifordult magából, ismeretlenné vált, mint egy kabát, amelynek a bélésében titkos, sötét zsebek bújnak meg. Először Freda és a seriff, most meg Willow. Valaki egyáltalán az, akinek mondja magát?

Láttad a testét?

Újra bukfencet vetett a gyomra, és a sütemények is vissza akartak jönni. Nem, nem látta a testét. Eszerint a seriff is benne van? Vagy becsapták, ahogy Willow célzott rá? Egyáltalán, Willow-nak hihet? Micsoda Willow?

A biciklije még meg sem állt, amikor leugrott róla, hagyta, hogy zörögve eldőljön mögötte. Felszaladt a lépcsőn, bevágta maga mögött az ajtót. Égett a tüdeje a tébolyult hazaút után, a fejében kavarogtak a képek. Willow, a szörnyekkel teli helyiség, és a férfi, aki ráparancsolt, hogy válasszon. Eris Tájfunnak nevezte. Ez is milyen egy név? Nem evilági. És az ő világa? Miféle világ?

Harper rontott ki a konyhából.

– Mi történt a száddal?

– Én… Ott a… – Bristol gondolatai még mindig száguldottak, összeakadtak egymással. – Elmentem a Willoughby Inn-be.

– Mit csináltál?

Bristol megérintette feldagadt száját. Vér fémes ízét érezte.

– Egy cserépdarab talált el, azt hiszem. A nagynéni nem volt igazi, de cserébe…

– Mi? Ki volt ott?

Nem mondhatta ki. Lehetetlen. A sokk azonban nem hagyta, hogy valami hihetőbbet találjon ki. Az óvatosságra nem maradt ereje.

– Szörnyek – bökte ki, és amint ez kint volt, a többi szó is követte. – Egy egész menazséria. Az egyiknek szarva volt, szárnya és csúf arca, a másiknak patája, mint a szarvasoknak, és Freda is ott volt. Ő volt az egyik. És a seriff is, de már nem hasonlított önmagára. Másféle lények. Willow is közülük való. A szemem előtt tűnt el a semmibe. Még az emberi kinézetűekben is volt valami másság. Nagyok voltak és erősek, és különös ruhákat viseltek, meg fegyvereket, és az egyiknek a szeme fénylett, amikor feldühödött, és aztán…

Harper értetlenül nézett rá.

– Bri? Minden rendben? Ittál?

– És apát is valami szörnyek vitték el. Willow mondta. Elvitték.

– Őrültségeket beszélsz, Bri. – Harper óvatosan közelebb lépett, és szimatolt. – Ki vitte el apát?

– Vad lények. Willow szerint. Látta őt velük, mielőtt eltűnt volna. Azt mondta, trow-k voltak.

– Trow-k? – pislogott Harper.

Úgy mondta ki a szót, mintha ismerné. Bristol gondolatai egyszerre elsimultak.

– Hallottál róluk?

– Egészen biztos, hogy trow-kat mondott?

Bristol bólintott.

– Mik azok? Mondd el!

Harper leereszkedett a dohányzóasztal szélére, levette a szemüvegét, és megdörgölte a szemét. Úgy nézett a padlóra, mintha igyekezne látni valamit az elmosódott képben.

– Egyszer hallottam, hogy apu cukkolja anyut, nem sokkal azután, hogy beköltöztünk. Kint voltak a műteremben, én meg kérdezni akartam valamit, de meghallottam, hogy veszekszenek. Anyu azt mondta, hogy a trow-k csak állatok, és nem lehet bennük megbízni. Apu nevetett, azt felelte, hogy nyugodjon meg, és hogy mi biztonságban vagyunk. Aztán csókolóztak, és az egész olyan volt, mint valami nagy vicc. Nem kérdeztem rá, hogy mik azok a trow-k. Még miután rájöttem, akkor is azt hittem, hogy csak tréfa volt.

– Te tudod, mik azok?

– Egy könyvben olvastam róluk, a múlt hónapban vettem ki a könyvtárból. Tündérlények. Willow és az összes többi szörny, amiket leírtál… – Visszatette a szemüvegét az orrára. – Szerintem ők is tündérlények.

– Tündérlények?

– Nem csak egy fajta tündér van. Gondolod, hogy…

Bristol megrázta a fejét.

– Nem, Harper. Ezek nagyon különös lények voltak. Groteszk szörnyek. Nem cuki kis emberkék szárnyakkal.

– Bri, sokféle tündérlény létezik. Jók is, rosszak is. A trow-k gonoszak.

– A tündérek nem igaziak, Harper. Kitaláltak.

– Akkor az sem volt igazi, amit láttál?

Bristol megérintette lüktető ajkát. Az valódi volt. A lények, amelyeket látott, azok is. Willow, aki a szeme láttára tűnt el, szintén. De hogy tündérek…?

Átvágott a szobán, és a kanapéra ült; a kezét a combjai közé szorította, hogy ne remegjen. Harper lehuppant mellé.

– Mondd el pontosan, mit láttál!

Bristol tétovázott, de tagadni már késő lett volna. Részletesen leírta a lényeket, a karmaiktól a szarvaikig és szárnyaikig, amennyire csak emlékezett. Minden olyan gyorsan történt. Hozzátette azt is, mennyire erősködtek, hogy vegye el a vázlatot az asztalról, de aztán valamit követeltek cserébe.

Harper szeme elkerekedett.

– De ugye nem vetted el az ajándékukat?

– Egy értékes műalkotást ígértek…

– Nem! Nem, nem, nem! – Harper felpattant, átszaladt a szobán, és néhány pillanat múlva visszatért egy régi, viharvert könyvvel, amelynek a gerincén ott volt az áthúzott könyvtári jelzet. Bristol felismerte: egy volt azok közül, amelyeket Harper a negyeddolláros polcról hozott el. Kigyomlált könyveknek nevezte őket, és egy egész polcnyi volt belőlük, mert Harper nem tudott ellenállni a könyveknek, hát még, ha szinte ingyen voltak. Anastasia Wiggins Tündérföld-enciklopédiája volt a címe. Amikor Harper a konyhapulton felütötte, a feltáruló lapok foltosak és dohszagúak voltak.

– Hány éves ez a könyv?

– Első kiadás, 1940-ből – felelte Harper. – Bri, a tündéreknek törvényeik vannak. Különleges és titkos szabályok, amik irányítják az életüket.

Bristol felvonta a szemöldökét. Különleges és titkos szabályok? Ezt ő is jól értette. A Keats családban mindig gyakoriak voltak a néma biccentések, a röpke mosolyok; egyszerű ruhát viseltek, beolvadtak a tömegbe: csak egy átutazó család, senkihez nem tartoznak, senki nem is látja őket. Még a bolhapiacokon is valamiféle láthatatlanságba burkolóztak, nem adtak meg senkinek telefonszámot, lakcímet, weboldalt. A szüleik kihasználtak valamit, amit mások gyengeségnek éreztek, és a javukra fordították. Vásárolj most, mert nem lesz később.

Harper végigfuttatta az ujját az oldalon, aztán lapozott, kereste az információt.

– Itt van a tizenkét fő tiltás, amit nem szabad csinálni Tündérföldön – mutatott egy bekezdésre. – Anastasia szerint, ha elfogadsz egy ajándékot ott valakitől, akkor az adósuk leszel. És ez alól nem lehet kibújni.

Bristol a megsárgult lapot nézte.

8. Soha ne fogadd el egy tündérlény ajándékát, mert akkor te is tartozni fogsz neki. És a tündérlények sosem feledkeznek meg az adósságokról.

Ez csak egy legenda volt egy régi, szakadt könyvből, amelyet már a könyvtár is kigyomlált.

Lehetetlen. Ez nem történhet meg.

Ezért akarták annyira, hogy vegye el a vázlatot? Az én világomban az ajándék kötelezettség. A férfi úgy jelentette ki ezt, mintha vérrel lenne írva. Bristol körül forgott a helyiség. Most tényleg tündérekről beszélgetnek? Egy veszedelmes, rejtett világról?

Harper a szemébe nézett. A tudás komor takarója ereszkedett le rájuk. A tündérek létezésének tébolya hirtelen értelmet adott a saját életük őrült dolgainak. A meneküléssel és titkolózással töltött éveknek. A tündérlények sosem feledkeznek meg az adósságokról.

A szülei elfogadtak valamit egy trow-tól, és aztán elmenekültek az adósság elől? Ezért követték őket mindvégig? Nem a maffia, hanem tündérlények, trow-k? Vajon akiket a vendégházban látott, azok ismerik a trow-kat?

Megérintette a belső zsebében lapuló vázlatot. Adósság.

– Csak mert egy könyvben ez van…

– Anastasia Wiggins volt Tündérföld legnagyobb szakértője – vágott közbe Harper.

Bristol a mosogatóhoz lépett, és vizet loccsantott az arcára, remélve, hogy ettől majd felébred ebből a szörnyű álomból.

Ehelyett azonban egyre jobban összeállt a kép.

A trow-k kapták el. És Willow azt akarta, hogy ő ezt megtudja. Ez még nem jelentette, hogy az apjuk életben van, de miért árulta volna el, ha meghalt? Megvolt rá az esély, hogy még él.

Száguldottak a gondolatai. Újra megérintette a papírdarabot. Kötelezettség.

– Nem válaszoltál! Elfogadtad az ajándékot?

Bristol bólintott, és előhúzta a vázlatot a zsebéből.

Harper felnyögött, a szemében pánik csillogott.

– Add vissza! Muszáj…

– Várj! Hadd gondolkodjak!