A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Tia Williams: Seven Days in June, 2021

Fordította: RÉTI BLANKA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Telitalálat, 2022

Copyright © 2021 by Tia Williams

Hungarian translation © Blanka Réti, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-03-4

Drágáimnak, CC-nek és FF-nek

Prológus

2019-ben a harminckét éves Eva Mercy majdnem megfulladt egy rágógumitól. Épp kényeztetni kezdte magát, amikor a rágó megakadt a torkán, és ő nem kapott levegőt. Ahogy lassan elsötétült előtte a világ, elképzelte, amint lánya, Audre rátalál, karácsonyi pizsamában fetrengve, miközben egy tubus epres síkosítót és egy „Irányító” fantázianevű dildót szorongat (ami sokkal magasabb frekvencián vibrált, mint ahogy hirdették – rágófélrenyelő frekvencián). A nekrológ címe ez lenne: „Dildó által lelte halálát”. Elég durva örökséget hagyna ezzel árván maradt tizenkét éves lányára.

De Eva nem halt meg. Végül felköhögte a rágót. Remegve visszatette a vibrátort egy hiphopbandás pólókkal teli fiókba, felhúzta ősrégi kámeagyűrűjét, majd végigsétált a folyosón, hogy felébressze a lányát, aki a legjobb barátnője szülinapi bulijára volt hivatalos. Nem volt ideje azon tűnődni, hogy meglegyintette a halál szele.

Miközben Eva tisztában volt vele, hogy átkozottul jó anya és sikeres regényíró, valódi tehetsége abban rejlett, hogy képes volt túllépni a mindennapjaiban történő bizarr eseményeken, hogy élni tudja az életét. A dildós esetnek figyelmeztetnie kellett volna őt arra, hogy valami közeleg, de ezúttal radarjai nem működtek megfelelően.

Amikor kislány volt, az édesanyja azt mondta neki, a kreol nők látják a jeleket. Ez még akkoriban volt, amikor Eva a „kreol” szóról csak annyit tudott, hogy homályosan kapcsolódik Louisianához és a francia vezetéknevű feketékhez. Csak középiskolában jött rá, hogy az anyja – mi is a jó szó? – különc volt, és a „jeleket” szeszélyei igazolására használta. (Mariah Carey kiadott egy Charmbracelet nevű albumot? Költsük el a lakbér árát egy cirkóniummedálra a Zales ékszerboltban!) A lényeg, hogy Eva már kiskorától arra volt kihegyezve, hogy az univerzum jeleket küld neki.

Így hát a rágógumis kalamajka után számítania kellett volna rá, hogy egy életét megváltoztató dráma közeleg. Elvégre volt már halálközeli élménye.

És akkor is, akárcsak most, arra ébredt, hogy a világa mindörökre megváltozott.

VASÁRNAP

1. fejezet

HARAPJ MEG

– Éljen a mi szexistennőnk, Eva Mercy! – kurjantotta egy gömbölyded nő, és felemelte pezsgőspoharát. Eva, akinek még mindig kapart a torka a tegnapi rágógumis incidenstől, a „szexistennő” szóra köhögött egyet.

A hosszú étkezőasztaloknál ülő negyven nő hangosan éljenzett. Spiccesek voltak. Az ötvenes éveik végén járó lármás, felső-középosztálybeli fehér nőkből álló könyvklub az Ohio állambeli Daytonból utazott egészen Manhattanig, hogy egy brunch keretében ünnepeljék Evát. Az alkalom az Átkozottak címre hallgató bestseller (nos, hajdanán bestseller) erotikus sorozat tizenötödik évfordulója volt.

Lacey, a könyvklub elnöke megigazította bíbor boszorkánysapkáját, majd az asztalfőn ülő Eva felé fordult.

– Ma azt a varázslatos napot ünnepeljük – harsogta –, amikor megismertük a mi borostyánszemű vámpírunkat, Sebastiant, és az ő igaz szerelmét, a belevaló, jó boszorkányt, Giát!

Az asztaloknál ujjongtak. Eva meg volt könnyebbülve, hogy a Times Square-en álló, mámorítóan giccses szadomazó tematikájú étterem (mely A Place of Yes névre hallgatott) tudott nekik különtermet biztosítani. És micsoda terem volt az! A plafont vörös bársony borította, a falakról kötelek és lovaglópálcák lógtak. Gótikus csillárok függtek veszélyesen alacsonyan a lakkozott asztalok felett.

A Fájdalom & Élvezet Étlapja volt a turistalátványosság. Attól függően, a vendég mit kért, a latexruhába öltözött pincér enyhén megkorbácsolta, öltáncot lejtett neki, vagy valami hasonló. Ha az ember úgy kívánta.

Eva nem kívánta. De szépen játszotta a játékot, és hát a daytoni háziasszonyok olyan hosszú utat tettek meg! Ők voltak Eva emberei – egy fanatikus rajongótábor, mely a felszínen tartotta őt. Különösen mostanában, amikor a vámpírtrend (és a könyveladásai) hanyatlani kezdtek.

Eva az étlapról a „Bilincs + Süti” kombinációt választotta, így most egy gótikus trónon ült hátrabilincselt kézzel, miközben egy unott, műbőr fűzőt viselő pincér keksszel etette.

Délután háromnegyed három volt.

Megszégyenültnek kellett volna éreznie magát. De nem volt idegen számára ez a jelenet. Elvégre olyan pornót írt, amit az emberek a boltokban kifelé menet a kassza mellől tudnak elvenni. Míg a legtöbb szerző könyvesboltokban, egyetemeken vagy puccos helyszíneken tartott előadásokat, Eva eseményei, nos, pikánsabbak voltak. Szexshopokban, börleszkklubokban és tantrikus workshopokon tartott dedikálásokat. Még a 2008-as Felnőttfilmes Feministák afterpartin is adott el könyveket.

Ez volt az ő műsora. Elnézően mosolygott, miközben olvasói ájuldoztak a két felajzott, diszfunkcionális, szétesett, örökké tizenkilenc éves szereplőn, akiket Eva talált ki, mert egyszer ő is egy felajzott, diszfunkcionális, szétesett tizenkilenc éves volt.

Eva sosem tűzte ki célul, hogy neve egyet jelentsen a boszorkányokkal, vámpírokkal és orgazmusokkal. Kreatív írásból és előrehaladott depresszióból akart diplomát szerezni, és mintegy véletlenül botlott bele ebbe a karrierbe. Másodéves korában történt, a téli szünet alatt. Nem volt hová mennie, így a kollégiumi szobájában húzta meg magát, és tinédzserszorongásait és horrorrajongó-fantáziáit egy erőszakos élvezkedésbe csatornázta – amit a szobatársa aztán titokban elküldött a Jumpscare magazin Új Regény pályázatára. Első helyezése mellé rögtön a szárnyai alá vette egy irodalmi ügynök. Három hónappal később Eva kibukott a főiskoláról, de egy hat számjegyű, több könyvre szóló szerződés volt a kezében.

Ironikus, hogy abból élt, hogy erotikus történeteket írt. Eva nem tudott visszaemlékezni, mikor vetkőzött le utoljára valakinek – legyen szó vámpírokról vagy halandókról.

Igencsak lefoglalta energiáit az írás, a turnézás, egy szélvész kiskamasz nevelése egyedülálló anyaként és a kezelhetőtől a letaglózóig váltakozó krónikus betegséggel zajló küzdelem. Mindezek közepette már nem maradt ereje egy hús-vér péniszre.

Ami rendben is volt. Ha Evának vágya támadt, könyvekkel csillapította. Akár egy bokszoló, aki önmegtartóztatást gyakorol egy nagy meccs előtt, ő a ki nem élt vágyait abba csatornázta, hogy Sebastian és Gia történetének vad befejezést adjon. Nem csillapított vágya munícióként szolgált a könyveihez.

Azonban a közösségi média korában senki nem akarta úgy elképzelni kedvenc erotikus regényíróját, mint aki minden este fél tízkor nyálát csorgatva hever a kanapén, fájdalomcsillapítóktól kiütve. Úgyhogy a nyilvánosság előtt Eva játszotta a szerepet. Stílusa lazán szexi volt. Ma egy szürke Adidas miniruhát viselt vintage karika fülbevalóval, fekete szemceruzával pedig füstös szemet varázsolt magának. A stílusa szerves részét képező szexi, titkárnős szemüvegével és kulcscsontig érő göndör fürtjeivel szinte bárkit meggyőzhetett volna, hogy férfifaló.

Evának zseniálisan ment a színlelés.

– …és áldjon meg az ég – folytatta Lacey –, amiért hitet adtál nekünk a szenvedélyben, még akkor is, ha Giát és Sebastiant egy ősi átok kárhoztatja arra, hogy a világ két másik végén ébredjenek az orgazmus utáni pillanatban. Egy közösséget adtál nekünk. Egy MEGSZÁLLOTTSÁGOT. Alig várom a tizenötödik kötetet!

A tapsvihar közepette Eva ragyogóan mosolygott, és megpróbált felállni. Sajnos a székéhez volt bilincselve, így az hirtelen visszarántotta őt. Mindenkinek elállt a lélegzete, amikor a padlón kötött ki. A dominának öltözött pincérnő két másodperccel később lendült akcióba, mint kellett volna, és a már felborult bútorról oldotta le Eva kezét.

– Hú, túl sok volt a bor! – nevetett Eva, miközben felpattant. Hazudott; egészségügyi problémái miatt nem ihatott alkoholt. Már két kortytól a sürgősségin kötött volna ki.

A kellemesen becsiccsentett ötvenesek előtt az írónő megemelte a poharát, melyben szénsavas üdítő gyöngyözött. Többségük, akár csak Lacey, Gia jellegzetes, bordó boszorkánysüvegét viselte. Páran csicsás, S betűt formázó brosst tűztek felsőjükre. Az S Sebastiant jelölte, és a vámpír szignóját hivatott imitálni (29,9 dollárért megvásárolható volt az evamercymercyme.com oldalon).

Evának ugyanez az S díszelgett az alkarján tetoválás formájában. Ezt az azóta megbánt döntést évekkel ezelőtt hozta egy ködös estén, ködös elmével.

– Nem tudok eléggé köszönetet mondani – hálálkodott. – Komolyan, a támogatásotok viszi előre az Átkozottak-sorozatot. Remélem, a tizenötödik kötet meg fog felelni az elvárásaitoknak.

Ha valaha megírom. A kéziratot elvileg egy hét múlva kellett leadnia, de épp írói válságban szenvedett, és alig tudott öt fejezetet összekaparni.

– Olvassa valaki a Varietyt? – váltott gyorsan témát.

Ez a Redbook és a Martha Stewart Living közönsége volt, úgyhogy nem olvasták.

– Tegnap izgalmas hírek derültek ki – tette le Eva a poharát. Ujjait álla alá támasztotta, körmei fekete színben pompáztak. – Teljesült a kívánságunk. Az Átkozottak meg lesz filmesítve!

Páran felsikkantottak. Valaki még a boszorkánysüvegét is a levegőbe dobta. Egy kipirult szőkeség előkapta az iPhone-ját, és elkezdte videóra venni Eva beszédét, hogy aztán később kiposztolhassa az Átkozottak rajongói Facebook-oldalára. Számos Tumblr és Twitter rajongói oldal mellett a Facebook rendkívül fontos könyvpromóciós felület volt Eva számára, ahol az olvasók rajongói műveket osztottak meg, pletykálkodtak, pajzán fanfictiont írtak, és a szereposztásról vitatkoztak a film kapcsán, melyről évek óta álmodoztak.

– Szereztem egy producert – egy fekete, női producert, köszönöm, Jézusom! –, aki nagyon érti a világunkat. A legutóbbi filmjét bemutatták a Sundance Filmfesztiválon. Egy szexi rövidfilm volt, amiben egy ingatlanügynök elcsábított egy vérfarkast! Most zajlanak az interjúk, hogy megtaláljuk a rendezőt.

– Sebastian a vásznon! El tudjátok képzelni? – olvadozott egy vörösre festett hajú nő. – Fekete színész kéne, bronzszínű szemmel. Olyan, aki jól harap.

– Eva, hogy kérjem meg a férjemet, hogy harapjon meg? – kérdezte nyafogó hangon egy Meryl Streep-hasonmás. A szexről való beszélgetés mindig előkerült egy ilyen eseményen.

– Tudod, tényleg létező dolog, hogy valaki attól izgul fel, ha harapdálják. Úgy hívják, hogy odaxelagnia – felelte Eva. – Csak mondd neki, hogy ezt szeretnéd. Súgd a fülébe.

– Odaxelagniázz meg! – susogta Meryl.

– Jól hangzik – kacsintott Eva.

– Alig várom, hogy a vásznon láthassam Giát! – szólt egy füstös hangú, barna hajú nő.

– Olyan rettenthetetlen harcos! Sebastiannak kéne ijesztőnek lennie, erre Gia az, aki vámpírvadászok seregeit ölte meg, hogy megvédje őt!

– Ugye? A tinilányok szenvedélyének ereje nemzeteknek adhat erőt! – kezdett bele Eva csillogó szemmel az évek alatt tökéletesre fejlesztett minibeszédébe. Ez még mindig szórakoztató volt. – Azt tanítják nekünk, a férfiak mind csupa állati ösztön. De mindig a lányok kezdik.

– Aztán a társadalom ezt eltapossa – tette hozzá a barna hajú nő.

– Pontosan – bólintott Eva, miközben érezte, a fájdalom nincs messze. Egy-egy roham előtt mindig lehullott a maszkja, és előbukkant a Fekete nő.

– Csak nézzétek a történelmet – folytatta, halántékát dörzsölgetve. – Roxanne Shanté tizennégy évesen túlszárnyalta a felnőtt férfiakat. Serena tizenhét évesen megnyerte a US Opent. Mary Shelley tizennyolc évesen írta a Frankensteint. Josephine Baker tizenkilenc évesen hódította meg Párizst. Zelda Fitzgerald gimnáziumi naplója olyan király volt, hogy későbbi férje egész bekezdéseket lopott el belőle, hogy megírja A nagy Gatsbyt. A tizennyolcadik századi költőnő, Phillis Wheatley első művét akkor adták ki, amikor ő tizennégy éves volt, és rabszolgasorban élt. Vagy vegyük Jeanne d’Arcot. Vagy ott van Greta Thunberg. Tizenéves lányok átrendezik a kibaszott világot.

A tömeg feszülten hallgatott. De Eva érezte, süllyed. A lüktetés a halántékában minden egyes ezredmásodperccel erősödött. A cukor váltotta ki az állapotát, és ő kényszerből ette azt a sok sütit. Tudta, hogy nem kéne – de hát meg volt bilincselve.

Eva szórakozottan megrántotta a jobb csuklója körül viselt gumiszalagot. Régi trükk volt, hogy elterelje a figyelmét a fájdalomról.

– Emlékeztek, amikor Kate Winslet megmenekül a Titanicról? – kérdezte a barna nő. – Aztán visszaugrik rá, hogy Leonardóval legyen? Na, az tinilányszenvedély!

– Én ma is megtenném, hogy Leóval lehessek – vallotta be Lacey. – Pedig negyvenegy éves vagyok.

Valójában ötvenöt volt.

– Akárcsak Gia – tette hozzá egy csiptetős kontyot viselő filigrán nő. – Minden könyvben addig harcol, amíg újra Sebastianhoz nem ér annak ellenére, hogy tudja, ha szexelnek, újra elveszítik egymást.

– Ez egy metafora – szólt Eva, miközben látása homályosodni kezdett. – Nem számít, milyen veszélyes az út, az igazi lelki társak számára sosincs vége. Ki ne vágyna egy olyan kapcsolatra, ami örökké lángol, dacolva a távolsággal, az idővel és az átkokkal?

Ő, mondjuk, pont nem vágyott. Már a veszélyes szerelem gondolatától is rosszul volt.

– Bevallanék valamit – suttogta egy kipirult szőkeség a negyedik pohár rozéja felett. – A fiam az Ohio State kosárlabdacsapatban játszik, és a meccsek alatt annyira fel szoktam izgulni! Számomra az a sok gyönyörű, fekete kosaras mind Sebastian.

Eva szótlanul felhajtotta az üdítőjét.

Tessék, ez lesz az örökségem, gondolta. Vannak barátaim, akik tiltakozó gyűléseket szerveznek és Pulitzer-díjas New Yorker-esszéket írnak az amerikai faji kérdésekről. A saját lányom akkora harcos, hogy egyszer még egy rendőrnek is könyörgött, hogy tartóztassa le egy iskolai tüntetés során. Ehhez képest ezekben a zavaros időkben az én hozzájárulásom mindössze annyi, hogy középkorú fehér nőket buzdítok arra, hogy izguljanak rá fekete sportolókra, akik még diákok, és akik csak békében be szeretnének kerülni az NBA-be.

Ekkor Eva fejét mennydörgő kalapálás kezdte kínozni. Reszkető ujjakkal kapaszkodott a széke karfájába, próbálva dacolni minden egyes ütéssel. A világ elmosódottá vált. Az arcvonások úgy olvadtak, mint Dalí órái, a helyiségben egymással versengő parfümöktől felfordult a gyomra. A kalapács egyre gyorsabban és erősebben csapódott az arcába, mintha meg akarná csonkítani, ő pedig mindent kínzóan felerősítve hallott: a légkondit, az evőeszközök zaját, és atyaúristen, valaki kibontott egy cukorkát Connecticutban?

Az Evát gyerekkora óta kínzó, a keleti part legkitüntetettebb specialistáit is zavarba hozó, kegyetlenül heves migrének mindig nagyon gyorsan eszkalálódtak.

Az írónő szemhéja elkezdett lekonyulni. Jól begyakorolt színészkedéssel felvonta a szemöldökét, hogy ébernek tűnjön, és káprázatos mosolyt villantott a közönségére. A spicces nőket elnézve azt a hitvány irigységet érezte, ami mindig elfogta, amikor mások társaságában volt. Ők normálisak voltak. Tudtak csinálni dolgokat.

Hétköznapi dolgokat. Mint például fejest ugrani egy medencébe. Több, mint húsz percig beszélgetést folytatni valakivel. Illatos gyertyákat égetni. Becsípni. Kibírni egy metróutat, miközben egy szaxofonos kilenc megállón keresztül fújja az Ain’t Nobody című számot. Ambiciózus pozitúrákban szexelni. Túlságosan is szívből kacagni. Túlságosan hevesen zokogni. Túl mélyeket lélegezni. Túl gyorsan sétálni.

Egyszóval: élni. Eva le merte volna fogadni, hogy ezek a nők a legtöbb ilyen dolgot meg tudnák csinálni anélkül, hogy a gyötrő fájdalom úgy sújtana le rájuk, mint egy dühös isten. Vajon milyen lehetett az a luxus, hogy nem fáj?

Egy földönkívüli vagyok, gondolta. Mindig is úgy érezte, mintha csak embernek adná ki magát, és elfogadta ezt. De soha nem hagyta abba az egészséges életről való álmodozást.

– Ööö… bocsássatok meg egy pillanatra – hebegte Eva. – Cs… csak fel kell hívnom a lányomat.

Nyugodtan felnyalábolta a táskáját, és kislisszant a privát terem vörös bársonnyal borított ajtaján. A külvárosi színházlátogatók asztalai között kanyarogva – akik a Hamilton című musicalről áradoztak – megpillantotta a női mosdót. Berohant, berontott egy mozgássérült fülkébe, és belehányt a vécébe.

Pár pillanattal később ott állt, és mélyeket lélegzett a fájdalom ködén át, ahogy a neurológusai, az akupunktúrás szakemberei és a keleti gyógyászai tanították. Majd ismét hányt egyet.

Megingott, és megkapaszkodott a mosdókagyló peremében, hogy visszanyerje az egyensúlyát. A szemfestéke teljesen elmosódott. De pont ezért viselte elkenődve. Soha nem tudhatta, mikor csap le egy roham – úgyhogy, ha délután háromkor rihannásan füstös volt a sminkje, legalább azt mondhatta, szándékosan ilyen.

Elővette a táskájából az eldobható fájdalomcsillapító injekcióit tartalmazó dobozát. Felhúzta a ruháját, felfedve hegekkel teli combját, beledöfött egy tűt, majd a kukába hajította. A biztonság kedvéért előhúzott egy eredetileg mentolos cukorkás dobozkát, és kivett belőle egy orvosi marihuánás gumicukrot (New York legjobb fájdalomspecialistája írta fel, ezer hála és köszönet!). Leharapta a gumimaci egyik fülét. Bassza meg!, gondolta, és az egészet a szájába tömte. Ez úgy éjszakáig elnyomja a fájdalmat, így átvészelheti az iskola utáni anya-lánya rituálét, hogy aztán bezuhanjon az ágyba.

Eva óvatosan nekidőlt a csempézett falnak. Szemhéja lecsukódott.

A betegség nem volt szexi. A fogyatékossága pedig láthatatlan volt mások számára – nem hiányzott végtagja, nem viselt egész testén gipszet. Szenvedésének mértékét másoknak lehetetlen lett volna felfogni. Végtére is időről időre mindenkinek fájt a feje, például koffeinmegvonás vagy influenza okán. Így hát Eva elrejtette. Az emberek csak annyit vettek észre, hogy gyakran lemondta a programjait („Sok dolgom van, írnom kell!”). Vagy azt, hogy gyakran elájult, mint például Denise és Todd esküvőjén („Túl sok prosecco!”). Vagy azt, hogy a mondat közepén elfelejtette a szavakat („Bocsi, csak elkalandoztam.”). Vagy azt, hogy néha hetekre eltűnt („Alkotói elvonulás!” – nem, véletlenül sem a Mount Sinai Kórház fekvőbeteg-ellátásán volt!).

A kegyes hazugság könnyebb volt, mint az igazság.

Például, mégis mit gondolnának az Orgazmikus Ohióiak, ha tudnák, hogy legszívesebben megfojtaná Sebastiant és Giát? És száműzné őket oda, ahova azok a twilightos gyökerek is mentek?

Eva eleinte imádta a könyveit. Azért írt, hogy saját magát bizsergesse, az ötletek pedig csak úgy sziporkáztak. Aztán az olvasóinak írt. Most pedig egész cselekményszövés-jóslatokat emelt át az Átkozottak rajongói oldalának kommentszekcióiból – alámerülve a szerzői csalás bugyraiba.

Egyszerűen már nem tudott tovább házalni a „szenvedős romantikával”. Évekkel ezelőtt azt hitte, a szerelem csak akkor igazi, ha vér is folyik benne. Ő, Sebastian és Gia egyszer mind tinik voltak, ugyanazzal a perverz aggyal. Sebastian és Gia nem nőttek fel. Eva viszont igen.

Szeretett volna véget vetni az Átkozottaknak, de a sorozat stabil, biztonságos életet nyújtott Audre számára. Eva sárkányokkal harcolt, hogy megóvja csemetéjét attól a gyerekkortól, amiben neki része volt. És győzött. Csak azt kívánta, bárcsak újra megtalálná a szikrát. A film talán segíthet ebben.

Ráadásul Eva mélyen belül azt remélte, hogy a film új kezdetet adhatna számára. A projektből való részesedésével végre megengedhetné magának, hogy szünetet tartson az Átkozottak írásában, és dolgozhasson álmai könyvén, amely mindig is ott lüktetett a bőre alatt. Sokkal több volt, mint a buta, pikáns románc, amit írt (legalábbis remélte). Itt volt az ideje, hogy ezt bebizonyítsa magának.

Egy kicsit jobban lett. Kiöblögette a száját az utazó kiszerelésben magánál tartott szájvízzel. Szinte tudattalanul orrához emelte bal középső ujját, melyen a vintage kámeagyűrűt viselte (nélküle meztelennek érezte magát), és beszívta az ékszer illatát. Régi szokása volt ez – egy régmúlt nő alig érezhető parfümjének illata mindig megnyugtatta őt.

Végül egy nyugodt pillanatban úgy döntött, megnézi a telefonját.

Ma, 12:45

Cece Királynő

SZIVIKÉM. Hol vagy? Mint a szerkesztőd, REMÉLEM, épp írsz. Mint a legjobb barátnőd, arra KÉRLEK, tarts szünetet. ÓRIÁSI HÍREIM VANNAK. Írj vissza.

Ma, 13:11

Sidney, a Producer

Már 3 órája próbállak elérni! Azt hiszem, megvan a rendezőnk! Hívj fel!

Ma, 14:40

Kicsim

megvetted a tollakat a #feministaikon muveszeti projektemhez? nagyi portrejahoz kell konkretan a hajahoz mert olyan puha koszi anyu elvezd a fura szex-brunchodat puszi

Ma, 15:04

Jackie, a Fura Hipochonder Bébiszitter, csak végszükség esetére

Audre hazajött a Vitakör pizzaebédjéről. De magával hozott 20 kölyköt. Jeleztem a ChildCare.com profilomon, hogy nem vállalok nagy csoportokat. (Agorafóbia, bacilusfóbia, klausztrofóbia.)

– Jézusom, Audre! – nyögte Eva.

A gumicukor és az injekció koktéljától enyhén szédelegve rendelt egy Ubert, majd elnézést kért a könyvklubtól, és hat perc múlva már Brooklynban is volt.

2. fejezet

EGYEDÜLÁLLÓ ANYA-SZUPERHŐS

– Szia, Jackie! Hol van Audre?

Eva kifulladva állt a lakása ajtajában. Futólag végigpásztázta a világos, eklektikus teret. Az indonéziai díszpárnák és szőnyegek (melyeket a HomeGoodsról szerzett be) a helyükön voltak. Egyetlen könyv sem állt ferdén a faltól falig érő könyvespolcon, a lila ruhásszekrény mögött, melyet Prince halálakor vásárolt. A Pinterest által inspirált Park Slope-i otthona pontosan úgy festett, mint amikor kilépett az ajtón.

Park Slope egy laza, menő brooklyni negyed volt, ahol főként középosztálybeli liberális családok éltek. A legtöbb szülő a harmincas évei végén vállalt gyereket, miután karriert futott be a médiában, a reklámszakmában, a könyvkiadásban, vagy, mint egy híres esetben, a Frozen című szám dalszerzésével. A többnyire fehérek lakta környék mégis sokszínűnek tűnt, mert a szülők gyakran azonos neműek, a gyerekek pedig kevert rasszúak voltak (főként ázsiai–zsidó, afroamerikai–zsidó vagy ázsiai–afroamerikai kombinációkban).

Eva és Audre azért tűntek ki, mert (a) Eva egy évtizeddel fiatalabb volt a legtöbb anyukánál; (b) egyedülálló volt; és (c) Audre-nak fekete anyukája és fekete apukája volt, nem pedig zsidó vagy vietnámi apukája. Vagy két anyukája.

– Ó, hali! – köszönt Jackie, a bébiszitter, aki épp a kanapén pihengetett, lábát egy boho stílusú puffon nyugtatva.

– Jackie, épp dolgoztam! A Times Square-ről rohantam ide!

– Gyalog? – Jackie, aki a Columbia Egyetemen tanult teológiát, nagyon szó szerint értett mindent.

Eva rábámult.

– Audre a szobájában van a gyerkőcökkel. snapchatelnek.

Eva összehúzta a szemét, és ökölbe szorította a kezét.

– Audre Zora Toni Mercy-Moore!

Mormogás szűrődött ki Audre szobájából, mely a rövid folyosó végén volt. Ezután egy csattanás következett, majd kuncogás. Végül Audre kinyitotta az ajtót, és bűntudatról árulkodó vigyorral kisomfordált rajta.

Audre tizenkét évesen olyan magas volt, mint Eva. Arcán gödröcskék voltak, haja fürtökben omlott le, arcbőre mogyoróbarna árnyalatban játszott. Stílusát Willow Smith és Yara Shadidi inspirálta – haját két kontyba fogta feje tetején, batikolt haspólót, szaggatott sortot és edzőcipőt viselt. Égig érő szempilláival és nyurga testalkatával olyan volt, mint Bambi, aki fesztiválra megy.

Audre odagaloppozott anyukájához, és átölelte.

– Anyuci! Az az én nacim? Olyan cukiiiiii! – mondta, jól elnyújtva a szó végét.

Eva kibontakozott lánya szorításából.

– Megengedtem, hogy hazahozd az egész vitacsoportot?

– De… mi csak…

– Azt hiszed, nem tudom, mit műveltek? – halkította le a hangját Eva. – Pénzt is kértél tőlük?

Audre ciccegett.

– Pénzt. Is. Kértél. Tőlük?

– Ez árucsere, anya! Tanácsot adok nekik, ők meg fizetnek! A Cheshire Iskolában mindenki rajong a Snapchat terápiás üléseimért. Még Delilah-t is kigyógyítottam a repüléstől való félelméből! Egy legenda vagyok.

– Egy gyerek vagy. Amikor álmos vagy, még néha a szavakat sem tudod rendesen kimondani.

– Figyelj, majd ha híres terapeuta leszek, aki milliókat keres évente, csak nevetni fogunk ezen az egészen, miközben bubble tea-t kortyolgatunk – mondta Audre, és felsóhajtott.

– Mondtam, hogy hagyd abba ezt a terápiás dolgot! – sziszegte Eva. – Nem azért járatlak abba a puccos magániskolába, hogy lenyúld a fehér gyerekek kajapénzét!

– Jóvátétel – szólalt meg Jackie a kanapén.

Eva összerezzent, elfelejtette, hogy a bébiszitter még ott van. Jackie érezte, jobb, ha megy, így kisurrant az ajtón. Audre közben gyilkos pillantásokat vetett rá.

– Már túl nagy vagyok ahhoz, hogy bébiszitter vigyázzon rám! – fordult az anyja felé. – És Jackie a legrosszabb az ítélkező tekintetével, meg azzal, hogy zoknit húz a Crocs papucsához.

– Audre – kezdte Eva, miközben halántékát dörzsölgette. – Mit szoktam mindig mondani?

– Ellenállni, kitartani, állhatatosnak lenni.

– Még mit?

– Mindjárt elalszom.

– MÉG MIT?

Audre legyőzötten sóhajtott.

– Én bízom benned, te bízol bennem.

– Pontosan. Ha megszeged a szabályaimat, nem bízhatok benned. Szobafogságban vagy. Két hétig nem használhatsz semmilyen kütyüt.

Audre felsikoltott. A zaj harminc másodpercig visszhangzott Eva fejében.

– NINCS TELEFON? Akkor mit fogok csinálni?

– Mit tudom én? Olvass egy könyvet, vagy írj verseket sztárokhoz, ahogy én is tettem a te korodban.

Eva végigviharzott a folyosón, és belépett Audre szobájába. Húsz lány zsúfolódott össze az emeletes ágyon és a padlón, a tavaszi szünetben lebarnult bőrük és haspólójuk színes masszává mosódott össze.

– Sziasztok, lányok! Tudjátok, hogy mindig szívesen látunk titeket, ha Audre engedélyt kér. De most nem kért, úgyhogy… ideje mennetek – csiripelte Eva, ügyelve arra, hogy ne rontsa el a „menő anya” státuszát, ami nem kellett volna hogy számítson, de neki mégis számított.

– Nemsokára majd szervezünk ittalvós bulit – ígérte. – Zsír lesz!

– Ugye nem azt mondtad, hogy „zsír”?! – jajgatott Audre a nappaliból.

A lányok egyesével kivonultak a szobából. Audre a bejárati ajtó mellett állt, magába roskadva, mint egy lankadt szomorúfűz. Farzsebéből előhúzott egy köteg pénzt, és mindenkinek átnyújtotta a neki járó húsz dollárt. Pár lány megölelte. Olyan volt, mint egy temetési menet.

– Hoppá! – szúrt ki Eva egy szőke fiút, aki megpróbált kiosonni a tömeggel. Három fejjel magasabb volt Evánál.

– Ki vagy te?

– Jézusom, anya! Ő Coco-Jean mostohatestvére.

– Coco-Jean mostohatestvére vagy? Miért vagy ilyen magas?

– Tizenhat éves vagyok.

– Gimis vagy? – kérdezte Eva, és a lányára meredt, aki végigsprintelt a folyosón, majd az emeletes ágya alsó részére vetette magát.

– Igen, de no para! A Dalton kiválósági programjába járok.

– Ó, most úszom a megkönnyebbülésben! Miért lógsz tizenkét évesekkel?

– Audre iszonyú tehetséges mentálhigiénés szakember. Segít megbirkózni a szorongásommal, amit a gluténallergiám miatt érzek.

– Egy gyors kérdés. A lányom diagnosztizálta ezt az allergiát?

– Mindig pattijai lesznek, ha pizzát vagy croissant-t eszik! – kiabált ki Audre a szobájából. – Szerinted mi más?

– Figyelj, hiszékeny, de kedves kölyöknek tűnsz, viszont nem lehetsz az otthonomban a tudtom nélkül.

– Nem hiszem el, hogy emiatt hagytam ki a hiphop hegedűórámat – morogta a srác, és kiviharzott.

Eva egy kicsit a bejárati ajtónak dőlt, azon tűnődve, vajon mennyire fog kiborulni. Ezekben a pillanatokban azt kívánta, bárcsak olyan anyja lenne, akit felhívhatna tanácsért.

Volt egy exférje is, de őt sem hívhatta fel tanácsért. Troy Moore-nak, aki a Pixarnak dolgozott animációs filmek mozdulattervezőjeként, két beállítása volt: vidám és nagyon vidám. A bonyolult érzelmekkel nem tudott mit kezdeni. Eva pont ezért zúgott bele. Egy fénysugárként érkezett akkoriban, amikor Eva világában minden sötét volt.

Eva szó szerint belebotlott a Mount Sinai Kórház előcsarnokában. Troy önkéntesként dolgozott, portrékat rajzolt a betegeknek. Eva akkor jött rá, hogy tetszik neki a srác, amikor megpróbálta elrejteni a véraláfutásokat a karján (melyek az egyhetes kórházi tartózkodása következtében éktelenkedtek rajta). Hathétnyi, romantikus vígjátékba illő, édes randizgatás után a városházán keltek egybe. Audre hét hónapra rá született meg. De addigra már megromlott a kapcsolatuk. Az a lány, akibe Troy beleszeretett, aki vibráló spontaneitásról vagy épp elsöprő szenvedélyről tett tanúbizonyságot a randikon, más volt otthon. Kábult volt a fájdalomtól és a gyógyszerektől. És hamarosan a betegsége elhatalmasodott Troy életén: megölte a türelmét, megfojtotta a szerelmét.

Troy a Csak Jó Gondolatokat Gondolj egyházhoz tartozott. Annak ellenére, hogy látta Eva szenvedéseit – amikor a nő éjszakánként többször is a fejtámlába verte a fejét, vagy amikor elájult filmnézés közben –, azt gondolta, az igazi probléma Eva hozzáállása. Nem tudná meditációval elűzni a fájdalmat? Vagy pozitív energiát küldeni az univerzumba? (Ezen Eva mindig el volt képedve. Az univerzumba hova? Meg tudná adni a pontosabb koordinátákat? Vajon valaki üdvözölné a pozitív energiát, amikor az leszáll? Ugyan már!)

Egyszer, egy hosszú munkanap után Troy bemászott az ágyba, melyben felesége magzatpózban feküdt. Épp az imént adott be magának egy Toradol injekciót a combjába, és a ragtapaszon keresztül egy kis vér szivárgott ki galambszürke lepedőjükre. A mozgás gyötrelmes volt, így Eva csak feküdt. Résnyire nyitott szemén keresztül undort látott, és közvetlenül alatta mártíromságot.

Gusztustalan volt. A csinos lányok nem lehettek gusztustalanok. Troy csendben kiosont, és a kanapén aludt. Soha többé nem tért vissza az ágyukba. Az egyetlen párkapcsolati tanácsadáson, melyen részt vettek, bevallotta az igazságot.

– Feleséget akartam – sírta el magát. – Nem egy beteget.

Troy túl udvarias volt ahhoz, hogy véget vessen a kapcsolatnak, így Eva felszabadította. Audre tizenkilenc hónapos volt; ő huszonkét éves.

Troy második felesége, egy Athena Marigold nevű jógi mellett találta meg a boldogságot. Olyan szavakat használtak, mint „paleo” és „kézműves”, és Santa Monicában éltek. Audre is ott töltötte a nyarait. A következő vasárnap volt esedékes, hogy a kislány „Apuforniába” repüljön (így nevezte Audre a nyugati parti utazásait), ahol Troy gondtalan nyári apukaként jeleskedett.

De ami a komolyabb dolgokat illeti, például azt, hogy egy majdnem férfi besurran a kislánya szobájába – ahhoz nem sokat konyított.

Eva odatámolygott a kanapéhoz, és lehámozta magáról az eseményen viselt ruháját. Ott ült Wonder Woman-es bugyiban, és a telefonján kiskamasz-fegyelmezési tippekre keresett rá. A legfelső cikk „viselkedési szerződést” javasolt. Nem volt sem jogi képzettsége, sem energiája, hogy szerződést írjon! Dühösen arrébb lökte a mobilt, és bekapcsolta az Apple TV-t. Amikor az élete túl nagy kihívásnak bizonyult, mindig a Bizonytalan című sorozatot nézte.

– Anyu?

Eva felnézett. Ott állt Audre, akit szinte keretként vett körül a nappaliba vezető, százhúsz éves, boltíves bejárat. Arca puffadt és könnyes volt. Egy fekete kendőt és egy túlméretezett Ray-Ban napszemüveget viselt.

Eva megpróbált szigorúnak látszani. Nem volt könnyű mintás bugyiban.

– Audre, mi van rajtad?

– Ez az Elegánsan Szomorú szettem.

– Jól sikerült – ismerte el Eva.

Audre megköszörülte a torkát.

– A terápia a hivatásom. De le kellett volna zárnom a praxisomat, amikor azt mondtad. Sajnálom, és azt is, hogy átjött Coco-Jean tesója. Bár tipikusan heteró gondolkodásmódra vall, hogy csak azért, mert fiú, azt feltételezed, hogy… csinálunk valamit.

Tipikusan heteró. Brooklyn magániskolái ultraprogresszív diákokat termeltek ki. Tiltakoztak az abortusztilalom ellen, és fegyvertartás elleni felvonulásokra jártak. A múlt hónapban Audre hetedikes osztálya két mérföldön át cipelt vödröket a Prospect Parkon keresztül, hogy együttérezzenek a szubszaharai nők sanyarú sorsával.

Az iskola előnye? Elsőrangú liberális oktatás. A hátránya? A gyerekek alig tudtak számokat osztani vagy megnevezni egy amerikai állam fővárosát.

– Drágám, adnál egy kis időt? – sóhajtott Eva, és behunyta a szemét. – Csak… gondolkodnom kell.

Audre tudta, hogy a „gondolkodni” azt jelentette: „pihenni”, így duzzogva visszakullogott a szobájába. Eva kinyitotta egyik szemét, figyelte a lányát, és sóvárgó fájdalmat érzett. Audre kicsiként a legcsodálatosabb, legbájosabb gyerek volt. Most meg mindenre forgatta a szemét. Hamarosan tizenhárom lesz, és ki tudja, milyen rémségek jönnek? Ki fog szökni, megtanul hazudni, vagy felfedezi a füvet. Persze nem Eváét, amit gondosan a dildós fiókjában rejtegetett.

Éppen ekkor rezegni kezdett a telefonja. Cece Sinclair hívta, Eva legjobb barátnője, valamint a Parker + Rowe Kiadó legünnepeltebb könyvszerkesztője.

Eva egy elkínzott „mi aaaaz?”-zal vette fel a telefont.

– Életben vagy!

– A Fitbit okosórám szerint már hetek óta halott vagyok.

– Otthon vagy. Hallom Issa Rea hangját a telefonon keresztül. Itt vagyok kint, beengedem magam.

Cece pár másodperccel később már bent is volt a lakásban. Minden értelemben lenyűgöző nő volt: száznyolcvan centi magas, krémesen kakaószínű bőrrel és világosszőkére festett fürtökkel. A Spelman Főiskolát végezte el, szőlőültetvényeken töltötte a nyarakat, bálokba járt, és szinte kizárólag vintage Halston ruhákat viselt, amitől mindig úgy festett, mintha egy 1978-as Vogue magazin címlapjáról lépett volna le. Vagy legalábbis, mint valaki, aki ismeri Pat Clevelandet.

Igazából Cece ismerte is. Mindenkit ismert. Negyvenöt évesen már régóta a könyvipar egyik leghírhedtebb szerkesztője volt, nem hivatalos címe szerint pedig a Fekete Irodalmárok Társasági Királynője. Maga köré gyűjtötte az írókat, egyengette útjukat, koktélok mellett tanácsokat sugdosott a cselekménnyel kapcsolatban, a zártkörű könyves, művészeti és filmes bulijai pedig legendásak voltak. Eva mindezt hamar felfedezte azután, hogy megnyerte a novellapályázatot, és Cece lett a szerkesztője.

A princetoni egyetem kampuszán történő bemutatkozó ebédjük során Cece vetett egy pillantást a tinilány űzött vadat idéző tekintetére és kócos, „kávéházi poétanő”-fürtjeire (ezt a leírást gyakran elsütötte), és a lelke azt kiáltotta: egy projekt!

Mielőtt Eva észrevehette volna, már lett is egy gondoskodó nővére. Cece segített neki Brooklynba költözni, felhagyni káros szenvedélyeivel, megtanította neki a göndör fürtök karbantartásának művészetét, valamint bevezette egy fiatal, feltörekvő írókból álló társaságba.

Cece pokolian főnökösködő volt, de minden oka megvolt rá, hogy az legyen. Nélküle nem lenne Eva.

A glamazon dudorászva eltűnt a konyhában, és pár másodperccel később egy pohár fehérborral tért vissza onnan, valamint egy zacskó jéggel, amit Eva fagyasztójából vett ki. Cece leült barátnője mellé, és a fagyos csomagot egy mozdulattal Eva fejére csúsztatta, mintha korona lenne.

Cece azon kevesek közé tartozott, akik tényleg tudtak Eva állapotáról, és segített, ahogy tudott.

– Azért jöttem, hogy megvitassuk a Fekete Szerzők Helyzete című panelbeszélgetést – jelentette be fontoskodva.

– A Brooklyn Múzeum rendezvényére gondolsz, amit holnap este moderálsz? Belinda is részt vesz rajta, ugye? – Az ünnepelt költőnő, Belinda Love, közeli barátjuk volt.

– Cece néni! – jelent meg ismét Audre, a mai nap során immár a harmadik szerelésében. Ezúttal egy neonszínű, egyszarvút idéző kezeslábast viselt.

– Audre macikám! Már régóta írni akartam neked, hogy stresszkezelési tanácsot kérjek. A konyhafelújításom nagyon megvisel.

Audre lehuppant Cece ölébe.

– Próbáld ki a csokoládémeditációt. Tegyél egy falat csokit a szádba, ülj csendben, és csak hagyd, hogy elolvadjon. Semmi rágás. Ez a tudatosságról szól.

– Semmi kétségem, drága, de van cukormentes opció is?

– Cece, koncentrálj! – jajgatott Eva, miközben a halántékához nyomta a jeget. – A panelnél tartottunk.

– Ja, igen. Egy szerző kiesett. Szalmonellás lett, miután egy utcai árusnál evett Brit Columbiában.

– Kolumbiának van egy brit része? – ráncolta a homlokát Audre.

Már megint a brooklyni sulik átka, gondolta Eva. Lövése sincs a földrajzról, de a tudatosság mestere.

– Brit Columbia Kanadában van, szívem – felelte Eva.

– Érdekes. Le tudtam volna csekkolni, ha lenne telefonom – állt fel durcásan Audre, majd eltűnt a szobájában.

– Egyszóval – folytatta Cece –, beajánlottalak helyettesítőnek. Benne vagy a panelben!

A nő vállával kis táncot lejtett, mint aki nagyon elégedett a varázslatával.

– Minden releváns média meg van hívva. Élőben közvetítik majd. Ez az a karrierlöket, amire szükséged van!

Eva arcából kiment a vér.

– Én? Ne! Én nem… Nincs képesítésem arra, hogy az amerikai faji kérdésekről nyilvánuljak meg! Tudod, mennyire intenzív tud lenni. A választások óta minden fekete könyves eseményből egy woke-alázás lett.

– A lányodat egy neves állampolgári jogi harcos után nevezted el. Te talán nem vagy woke?

– Csak rekreációsan vagyok az. Belinda és a többi résztvevő hivatásszerűen azok. Mindenféle díjjal tüntetik ki őket, és beszélgetős műsorokban szerepelnek! Ki a meghívott, aki ételmérgezést kapott?

– Zadie Smith – felelte Cece pár másodperc szünet után.

Eva legyőzött grimasszal csúsztatta a jeget a szemére.

– Cece, ez egy New York Times által szponzorált beszélgetés a Brooklyn Múzeumban. Én nem vagyok komoly szerző. Olyan író vagyok, akinek a könyveit az utolsó pillanatban veszik meg a reptéren.

– Legyünk teljesen őszinték! – vonta össze Cece a szemöldökét. – Évekig próbáltál filmszerződést szerezni. Végre itt egy producer, viszont nem harapnak rád a minőségi rendezők, mert az Átkozottak túlságosan zsánerkönyv. Mutasd meg Hollywoodnak az erődet! Ez PR-arany lesz. Ez, plusz a 2019-es Afroamerikai Irodalmi Kiválósági Díj, amit majd vasárnap el fogsz nyerni.

– Szerinted nyerni fogok?

– Van egy vámpír-boszorkány-sellő édeshármas az Átkozottak tizennegyedik kötetében – mutatott rá Cece. – Már pusztán a merészség miatt nyerni fogsz.

– Nem vagyok képes erre – nyögött bele Eva egy díszpárnába.

– Ideges vagy, hogy Belindával kell osztoznod a színpadon? Egy fodrász lányával?

– Beyoncé is egy fodrász lánya – meredt Eva mérgesen a barátnőjére.

– Oké, oké. Menj, magyarázd el Audre-nak, miért félsz új dolgokat kipróbálni.

Eva nem tudott visszavágni. Cece az Audre kártyával megfogta. Eva minden egyes lépésnél, amit tett, végiggondolta, az adott dolog miként fog majd lecsapódni a lánya számára. Az írónő szülői magatartása nem az a fajta volt, amiről az anyablogokon olvashat az ember. Gyakran ettek pizzát vacsorára, vagy aludtak el az Utódlás nézése közben, és mivel a gyerekfelügyeletet ritkán tudták megengedni maguknak, Audre túl sok felnőttrendezvényen vett részt. Plusz fejfájós napokon Eva engedélyezte a lányának, hogy a házi feladat megírása után korlátlanul tiktokozhasson, hogy ő addig is aludhasson egy kicsit.

De Eva ezek miatt nem ostorozta magát. Az anyaságban az számított neki, hogy erős példát mutasson. Azt akarta, hogy amikor Audre átfésüli az emlékeit, egy tökös nőre emlékezzen, aki a semmiből építette fel az életét. Nincs pasi, nincs segítség, nincs gond.

Az Egyedülálló Anya-Szuperhős mítosza, gondolta Eva. És ez egy csapda.

– Mit fogok felvenni? – kérdezte, miközben szemgödrébe nyomta a tenyerét.

Cece elvigyorodott.

– Már kiválasztottam neked egy Gucci ruhát. Imádni való vagy, de úgy öltözködsz, mintha egy hiphop podcast házigazdája lennél – sóhajtott. – Óriási lesz! Az íróknak szükségük van egy kis stimulációra! Nem lehet az a legizgibb része a napodnak, hogy bemagolod a pozitív Amazon-értékeléseket.

– Azt már nem csinálom – morogta Eva.

– Apropó, ha már stimuláció: visszamennél, kérlek, a Tinderre? Mikor volt utoljára, hogy nem ghostoltál valakit három randi után?

– Nagy szívességet teszek nekik a ghostolással – felelte Eva, majd a bugyijára mutatott. – Ki akarná ezt megdugni?

– Mindenre létezik fétis – felelte nagyvonalúan Cece.

– Amikor magányosnak érzem magam, végigpörgetem a Tindert, és emlékeztetem magam, hogy mit hagyok ki – kuncogott Eva. – Ami nem más, mint olyan csávók, akik kókuszolajjal ápolják a szakállukat, ugyanaz a szétgraffitizett fal előtt pózolnak, és a profilukban a leírás kizárólag emojikból áll. És ilyenkor eszembe jut, hogy nem vagyok magányos. Egyedül vagyok. Amikor totál bedarál az írás és az anyaság, amikor túlságosan fáj mindenem ahhoz, hogy főzzek, beszéljek vagy mosolyogjak, bekuckózom az „egyedüllel”, ami olyan, mint egy biztonságot nyújtó takaró. Az „egyedült” nem érdekli, hogy nem borotválom a lábam. Az „egyedül” soha nem csalódik bennem.

Eva felsóhajtott.

– Ez a legjobb kapcsolat, amiben valaha voltam.

– Most képletesen érted, vagy egy Egyedül nevű pasival randizol? – kérdezte Cece.

– Ezt nem gondolhatod komolyan.

– A portásom rapper, SoundCloudra tölti fel a zenéit, és úgy hívják, hogy Őszinte. Soha nem lehet tudni.

– Szeretek szingli lenni – folytatta Eva halkan. – Nem akarom, hogy bárki igazán lássa, milyen vagyok.

Csendben ültek, Eva tétlenül csattogtatta a csuklója körül viselt gumiszalagot.

– Félek – vallotta be végül.

– Jól van – felelte Cece, és adott neki egy puszit. – Már láttam, mivel tudsz előrukkolni, amikor félsz.