Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Shirzan szerelme (Ágyas és úrnő 1.), 2017

Shirzan bosszúja (Ágyas és úrnő 2.), 2018

A nyugati szerető (A szamuráj lánya 1.), 2018

A párizsi gésa (A szamuráj lánya 2.), 2019

Édes ébredés (A szerelem rabszolgái 1.), 2019

Rizsporos hétköznapok 1., 2019

Édes lázadás (A szerelem rabszolgái 2.), 2020

Rizsporos hétköznapok 2., 2020

Akik poggyász nélkül utaznak (Tök-életlen életek 1.), 2021

Ahová a holdam is velem jön (Tök-életlen életek 2.), 2021

Rizsporos hétköznapok 3., 2021

Amit magammal viszek (Tök-életlen életek 3.), 2022

Micsoda anyák voltak (társszerző: Zubor Rozi), 2022

A parfümkészítő (Öt érzék – Illatok), 2022

© Budai Lotti, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-570-653-2

I. FEJEZET

A száműzött királyné

1644 júliusa

Henrietta Mária angol királyné hintója és az ingóságait szállító további hat szekérből álló menet nehézkesen haladt előre a csöpögő esőben, nem beszélve a népes kíséretet alkotó többi hintóról. A királyné homlokát a párás ablaknak támasztva nézte az alkonyi homályba burkolózó tájat.

– Mennyit vágyódtam a francia föld után – sóhajtotta –, s most, mikor annyi év után hazatérek, éppolyan borongós arcát mutatja nekem, mint a mi Angliánk: ködös és esőáztatta. Pedig hogy szerettem egykor ezt a vidéket!

A gyermek Henrietta Mária, mikor még francia hercegnő volt, gyakran tette meg az utat, mely a fővárost és a királyi család chevernyi vadászkastélyát összekötötte. De most az egyébként zöldellő, fiatal erdőkkel és szelíd lankákkal szegélyezett út nem keltett benne kellemes érzéseket, minthogy alig látszódott belőle valami az esőáztatta ablakon keresztül.

– Ilyen idő mellett még magát sem fogja kínozni a honvágy, nem igaz, Lady Stratton? – kérdezte a mellette ülő társnőjét.

De a megszólított, pergamenbőrű öreg hölgy csak csendesen szipogott a zsebkendőjébe. Rajtuk kívül mindössze két fiatal udvarhölgy ült a kocsiban, akik békésen szundikáltak.

– Ugyan, hagyja már abba a pityergést! – dörrent hölgyére a királyné, és újra kibámult az ablakon. – A búcsú nem örökre szól. Ha megszereztük, amiért jöttünk, fényes sereg élén térünk majd haza, meglátja. És eltapossuk azokat, akik miatt az éj leple alatt kellett menekülnünk, akár a tolvajoknak. Erre megesküszöm!

Henrietta Mária az utolsó szavaknál görcsösen megmarkolta csipkekendőjét. A megaláztatás emlékének keserű ízét érezte torkában. Hogy neki, az angolok felkent királynéjának menekülnie kelljen a haramiák elől, akik fel mertek kelni tulajdon uralkodójuk ellen!

– Az átkozottak! – szűrte összeszorított fogai közt.

Lady Stratton nem kérdezte meg, kire gondol úrnője. Amióta csak elhagyták az angol partokat, egyre az átkozott parlamentet szidta.

– Hányszor megmondtam a királynak, hogy nem szabad így kényeztetnie ezeket a mihasznákat! – ismételte vagy századszor. – A jogaik! A jogaik… Egyre csak az átkozott jogaikat követelték! S a kötelesség? A király iránti hűség, mely egyenesen az Úr parancsa! A király iránt, aki csakis a népéért él…

Ez utóbbi kijelentés azonban nem volt teljesen igaz. I. Károly, az angolok királya elsősorban a luxusért élt, Udvara fényűzése régóta szúrta alattvalói szemét, és egyébként sem vette észre, hogy eljárt felette az idő. Az erősödő polgárság és a kereskedelemből nagyobb részt birtokolni akaró arisztokrácia rossz szemmel nézte a király azon intézkedéseit, amelyek ártottak üzleti érdekeltségeiknek – például amikor megtiltotta egyes nemesi birtokok adásvételét, pedig a vállalkozó kedvű nemességnek nagy szüksége lett volna a pénzre. Emellett a hatalmát Istentől eredeztető, önfejű király rendre megtagadta, hogy döntései előtt egyeztessen parlamentjével, és olyan módszerekkel igyekezett alattvalóit az anglikán egyház kebeléből ismét Róma felé terelni, mint egykoron a rossz emlékű Véres Mária. Persze a királyné környezetében aligha akadt olyan, aki azt hangoztatta, hogy Károly magának köszönheti a polgárháborút, ami a nyakába szakadt. Az elvakult király ugyanis egy nap letartóztatási parancsot adott ki a parlament öt prominens és elkötelezetten anglikán tagja ellen, ami csak olaj volt a tűzre: a népharag az uralkodó ellen fordult, és felkelés tört ki, mely hamar véres harcokba torkollott…

– Ne zaklassa fel magát, felség! – búgta a megszokott nótát az idős udvarhölgy. – Az Úr megbünteti őket vakmerőségükért. Főleg azt az átkozott Essexet, amiért egyáltalán gondolni merészelt rá, hogy a királynéjára törjön!

Henrietta Mária szeme dühösen megvillant főellensége említésére. Essex earlje, a felkelés egyik vezére azáltal érdemelte ki Őfelsége gyűlöletét, hogy úgy akart nyomást gyakorolni a királyra, hogy elfogja és egyszerűen börtönbe veti Henrietta Mária királynét. Az earl hadseregével Exeter ellen vonult, ahol a király biztonságba helyezte várandós feleségét, Henrietta Mária pedig kénytelen volt elmenekülni. Hajóra szállt és elhagyta Angliát, hogy Franciaországban keressen menedéket. Abban az országban, ahol ő maga is született, és amelynek unokaöccse, a még gyermek XIV. Lajos volt a királya.

Egyébként Henrietta Máriának nem kis bátorságra volt szüksége ahhoz, hogy útra keljen. Évekkel korábban ugyanis azt jósolta neki egy asztrológus, hogy egy nap a tengeren leli majd halálát. Nos, ami azt illeti, közel járt hozzá: az ellenség nem átallotta a partról tűz alá venni hajóját, amelynek éppen csak sikerült egérutat nyernie a vízbe csapódó lövedékek elől…

– Ne is emlegesse nekem azt az embert! – mordult rá Lady Strattonra. – Essex…! Kis híján a tengerbe vesztem miatta! De ami még nagyobb katasztrófa lett volna, hogy velem vesznek az ékszerek is! Akkor mégis miből lenne a királynak pénze, hogy új hadsereget állítson fel ahelyett, amit szégyenszemre szétkergettek a rebellisek?

– Ebből is látszik, hogy az Úr velünk van! – bölcselkedett Lady Stratton. – Megsegített minket, hogy felséged épségben eljuttathassa a koronaékszereket franciaországi Lajos királynak!… De asszonyom! Belegondolt már, hogy mi lesz, ha nem kellenek neki?

– Ugyan, ne legyen ostoba! Jól tudja, hogy a döntést nem a gyermek Lajos, hanem az anyja, a régens királyné fogja meghozni! Ő pedig nem az a fajta asszony, aki ellent tudna állni a mindenkori angol királyné ékeinek… Ó, ha belegondolok! Azok a gyönyörű ékszerek!

Henrietta Mária nem bírta tovább, könnyek szöktek a szemébe.

A felkelők elleni elszánt gyűlölete ellenére toporzékolt, mikor férje levélben arra utasította, hogy minden ékszerét pénzzé tegye. Ő ugyanis, számos más költséges szórakozása mellett, rajongott az ékszerekért is – különösen a gyöngyöknek volt a megszállottja. Európa egyetlen koronás asszonyának sem volt olyan pazar gyűjteménye igazgyöngyökből, mint neki. S erre tessék, kénytelen lesz féltve őrzött kincsei fölött saját családjával alkudozni, mint holmi kalmár! Szerette férjét, még úgy is, hogy ismerte gyengéit és sosem tartotta valami lángésznek, de azzal, hogy katonai tehetségtelenségével ilyen helyzetbe hozta őt, hatalmas csalódást okozott…

Az erdőre, amelyen áthaladtak, lassan sötétség ereszkedett. A hintóban, ahol a kerekek nyikorgásán kívül csak a fiatal udavarhölgyek szuszogása és Lady Stratton sóhajtozása törte meg a csendet, fülledt és nehéz volt a levegő. A királyné fáradtnak és összetörtnek érezte magát. Érthető módon: alig három hete adott életet utolsó gyermekének, Henriette-nek. Henrietta Mária mindig is nehezen szült, eddig minden gyermekének a világra jötte alaposan megviselte a testét, s a legutóbbi után még föl sem épült teljesen a gyermekágyból. Ráadásul az orvos szerint a gyengécskének látszó csecsemőt nem lehetett kitenni az utazás veszélyeinek. Vérző szívű édesanyja hűséges szolgálók gondjaira bízva, de ellenségtől szorongatott területen hagyta hátra a kislányt, akit szinte meg sem nézhetett rendesen. Mindössze a kerek homlokába kunkorodó pár vörös hajszálra emlékezett tisztán…

Kiáltások zaja zökkentette ki sötét gondolataiból. A hang a menet vége felől jött. A kavarodás zaja egyre erősödött, míg a hintó egyszer csak megállt.

– Mi történhetett? Miért álltunk meg? – kérdezte nyugtalanul a királyné.

– Biztosan megint elakadt az egyik kocsi – vélte Lady Stratton.

A hintó egyhangú zörgésének elhallgatása felébresztette a két lányt is, akik most álmos szemmel hunyorogtak ki az ablakon.

Ekkor női sikolyok és kardok csattogásának hangja hasított bele az éjszaka csöndjébe.

– Megtámadtak minket! – kiáltotta rémülten a királyné.

– Az az átkozott Essex! – nyögött fel Lady Stratton. – Idáig üldöztek minket a bérencei, hogy rátegyék a kezüket őfelségére!

Henrietta Mária falfehér lett a gondolatra, de nem volt sok ideje a rémüldözésre: a hintó egy erős rántással elindult, és száguldani kezdett. A királyné és az udvarhölgyei rázkódtak, mint dobókockák a pohárban, és rémült sikoltozás közepette kapaszkodtak egymásba.

Néhány perc őrült vágta után a lovak lassítani kezdtek, s a hintó ismét megállt. Henrietta Mária felkászálódott az ülésről, s elszántan előkapott övéből egy smaragdberakásos tőrt, úgy várta az ajtóban felbukkanó alakot. Bérgyilkosok helyett azonban személyes testőrségének parancsnoka jelent meg.

– Arra nem lesz szükség, felség, csak én vagyok az – nézett a tőrre az idősödő tiszt. – Nem sérült meg, felség? – kérdezte, s kisegítette az asszonyt a hintóból.

Az eső időközben elállt, a királyné csak nedves szitálást érzett az arcán.

– Nem, én is, és a hölgyeim is jól vagyunk – felelte, újra összeszedve higgadt méltóságát. – De az ég szerelmére, mi történt, Sir Clarence?

– Rablók támadtak ránk, felség. Nem tudom, hányan lehettek, de voltak legalább tizenöten. Álarcos banditák. A többiek hátramaradtak harcolni, míg én önöket vittem minél távolabb a küzdelemtől.

– És az a sikoly? Valaki megsebesült? Mi lett a szekerekkel? – Henrietta Máriának még a vére is megfagyott az ereiben a gondolatra, hogy a rablók martalékává vált férje és fiai utolsó lehetősége a győzelemre.

– Semmit sem tudok, felség. Annyit láttam, hogy egy álarcos feltépi az ajtót Hamilton grófnőjének a kocsiján, de aztán… De itt jön Rynolds kapitány, ő majd felvilágosít minket – mutatott Sir Clarence az úton közeledő fáklyás alakra.

A vértől és sártól csatakos ruhájú fiatal kapitány épp a királyné lába előtt ért földet, ahogy leugrott a lova nyergéből.

– Mindet megöltük, felség – zihálta. – Szedett-vedett banda volt, a mieink közül nem is sérült meg senki. Lady Hamilton kocsijából elragadtak egy kisebb útitáskát, de hamarosan meglesz az is valamelyik halott gazfickó kezei közt… Viszont a lady megsérült. Dulakodni kezdett a támadóval, az meg egy kést döfött a bordái közé. Még nem tudjuk, mennyire súlyos a sebesülése. A kislánya, aki vele utazott, az ijedtségtől eltekintve jól van.

Úgy tűnt, Henrietta Máriát a legkevésbé sem érdekli a lady sérülésének súlyossága vagy a kislány hogyléte. Megragadta a fiatal katona karját, s csak annyit kérdezett:

– Azt mondta, egy táska eltűnt Lady Hamilton kocsijából?!

Néhány mérföldre az incidenstől a Lavardin-kastély lakói szintén nyugtalan éjszakának néztek elébe. Jean-Antoine de Combray, Lavardin márkija, nyugalmazott lovassági főhadnagy és tizenhat éves lánya, Anne-Marie a könyvekkel telezsúfolt dolgozószobába vonultak vissza, ahol a férfi rendszerint egyedül szokta elfogyasztani a vacsorát követő pohár portóiját. Pár perccel korábban távozott el tőlük Arnaud de Sauvage, a szomszédos kastély ura, aki éppen aznap kérte meg Anne-Marie kezét az édesapjától.

Anne-Marie elhelyezkedett egy régi bőr karosszékben, s kezeit ölében nyugtatva várta, hogy ablakon kibámuló apja megtörje a csendet. Mivel ez nem történt meg, úgy döntött, jobb lesz, ha ő beszél.

– Apám! Tudom, hogy nem szívleli monsieur de Sauvage-t, de azt hiszem, jelen körülmények között érdemes lenne megfontolnunk az ajánlatát.

– Mégis miféle körülményekre célzol? – kérdezte Combray, anélkül, hogy megfordult volna.

– A pénzügyiekre. Tudom, hogy nehéz a helyzetünk, s hogy Sauvage ki tudna minket segíteni belőle.

– Vagy úgy – ráncolta homlokát komoran a férfi. – Ezek szerint tudsz a kölcsönről is?

– Igen, apám. Véletlenül meghallottam, mikor Bertrand-nal arról a húszezer aranyról beszélgettek, amit a chartres-i zsidótól kölcsönzött, közvetlenül azután, hogy visszajött a pénzzel.

Jean-Antoine de Combray ekkor megfordult, és szomorúan nézett a lánya porcelánkék szemébe. Sosem beszélt anyagi jellegű kérdésekről Anne-Marie-val, de az volt a szomorú igazság, hogy a Combray-k csillaga, hiába számítottak Orleanais tartomány prominens családjának, leáldozóban volt. Már ha volt annak egyáltalán tündöklése. Bár a családfájuk kétségkívül figyelemreméltó volt, hisz a nemességet és a Lavardin-kastélyt maga Szent Lajos adományozta nekik, akit egy ősük elkísért a Szentföldre a nagy király lelkesedéssel vezetett, ám csúfos kudarccal végződő hadjáratára. Nem tudni, miféle hőstettet vitt véghez a hitetlenek földjén ez a bizonyos Raimond de Combray – megeshet, csak annyit, hogy a vérhas és a súlyos veszteségekkel járó csaták ellenére is életben maradt –, ám azóta a család majd minden férfi tagja a hadsereg kötelékében töltötte az életét, de feltűnő hősiességével vagy kiemelkedő tehetségével egyikük sem tudta kivívni uralkodója megbecsülését és pénzügyi támogatását. Pedig a katonai szolgálat nagy anyagi megterhelést jelentett: a lovak, a fegyverek, a sátrak és más felszerelések biztosítása, a fegyvernökök, lovasok és gyalogosok felszerelése mind-mind a hadba vonuló nemes kötelezettsége volt. Ehhez pedig a föld, amely a kastélyhoz tartozott, nem jövedelmezett eleget. Igaz, a Combray-k nem is fordítottak sok gondot a gazdálkodásra.

– Nos, igen… Nem volt más választásom. Mikor néhány éve visszavonultam a szolgálattól, nem várt itt más, mint parlagon heverő földek, egy málló vakolatú kastély és egy maréknyi kiöregedett szolga. Hiába, mi Combray-k mindig is jobban értettünk a kardforgatáshoz, mint a gazdálkodáshoz. Meg kell értened, Anne-Marie… Nekem te vagy az egyetlen gyermekem, s a jövőd bizony azon múlik, mekkora súllyal koppan a hozományod és örökséged annak a mérlegnek a serpenyőjében, melyen az eladósorban lévő kisasszonyok értékét mérik fel a házasság piacán. Meg kellett próbálnom újra felvirágoztatni a birtokot.

– De apám, azért még nem kellett volna…

– Tudom, tudom… Nem kellett volna elzálogosítanom mindenünket. De én csak a javadat akartam. Meg aztán honnan is gondoltam volna, hogy nem fogom tudni megadni a pénzt? Sajnos az elmúlt években az időjárás nem kedvezett a termésnek. A nyarak hűvösek voltak, az ilyen esőzésekből pedig, mint amilyen ez a mai is, szinte minden hétre jutott egy. A kölcsönkapott pénz pedig elfolyt, mint az ereszcsatornáinkból folydogáló esővíz.

Anne-Marie nyugtalanul fészkelődni kezdett a helyén.

– De van itt még valami… – folytatta az apja. – Arról nyilván nem tudsz, hogy Sauvage egy szűk évvel ezelőtt megvásárolta a tartozásunkat a jelzáloggal együtt az eredeti hitelezőnktől. Így most neki kell fizetnem. Amit ha nem teszek meg két héten belül, akkor az övé lesz egész Lavardin.

Anne-Marie valóban megdöbbent a hír hallatán.

– Ezt nem értem, apám. Egyáltalán lehetséges ilyesmit tenni?

– Nagyon is. Az öreg Simone pedig bizonyára kapott az ajánlaton, mert tudhatta, hogy nem leszek képes fizetni. Így ő a pénzénél maradt. Ami pedig Sauvage-t illeti… Nos, ő ma este, miután te magunkra hagytál minket, közölte, hogy nem tart igényt hozományra, és felajánlotta, hogy amennyiben rokoni kapcsolatba kerülnénk, akkor természetesen eltekintene a pénz visszafizetésétől, és megszabadulnánk a jelzálogtól is.

– Értem – mondta Anne-Marie, és újra súlyos csönd telepedett közéjük.

Egy idő után a lány halkan megjegyezte:

– Talán kijelenthetjük, hogy szerencsés vagyok, amiért engem kíván feleségül venni.

– Szerencsés? – Jean-Antoine de Combray hitetlenkedve meredt a lányára. – És el tudod ezt ismételni úgy is, hogy közben a szemembe nézel?

Anne-Marie elfordította a tekintetét, de az apja tovább fortyogott:

– Még hogy szerencsés! Inkább ő lenne a legszerencsésebb férfi a világon, ha a Combray-k leszármazottját vehetné feleségül. Ő! Akinek a nagyapja még egy felkapaszkodott mészégető volt! De az apja se volt jobb firma!… Engem nem érdekel, hogy az a vén gazember még életében törvényesítette a fiát. Nem adom a lányom egy… egy… fattyúhoz!

Anne-Marie-t nem tévesztette meg apja indulatossága.

– Apám, túl jól ismerem ahhoz, hogy elhiggyem, valóban olyan szörnyűnek tartja azt, hogy Sauvage balkézről született gyermek. Mindketten tudjuk, hogy nem törvénytelen születése az, amit a szemére vet.

– Nem. Valóban nem. Hanem az, hogy egy lelketlen gazember! – tört ki a férfiból. – Egy harácsoló uzsorás! Hisz évek óta tehetetlenül nézzük, mit művel a környéken. Mintha be akarná kebelezni az egész tartományt! Példának okáért ott vannak Belliér-ék. Belerángatta azt az ostoba Clément Belliér-t egy kétes kimenetelű üzletbe, csak hogy az tönkremenjen, és rátehesse a kezét a földjeire! No és a Pierrefort-legelők? Mindenki tudja, hogy azért építette a gátat a folyóra, ott, ahol az átszeli a birtokát, hogy kiszárítsa az itatókat és így lenyomja az árakat. Aztán szegény Millandre asszony. A férje halála után őt is el akarta kergetni a bérletből, egy nap haladékot sem adott a bér megfizetésére.

– Mit gondol, apám – szakította félbe fortyogó apját Anne-Marie –, miért ilyen telhetetlen ez az ember?

– Ezek a mai uracskák már nem becsülik a földet – válaszolta Combray panaszosan. – Csak az érdekli őket, hogy minél nagyobb hasznot húzzanak belőle. Kizsigerelik, mint ahogy a bérlőiket és a parasztjaikat is. Manapság már úgy adják és veszik a birtokokat, mint a marhákat a piacon. Akár azok a kutya angolok!… Azok sem értékelik már semmire. Mintha nem a föld lenne az, ami meghatározná, kik vagyunk. Mi Lavardin-nel kaptuk a nemességünket, a családunk ebből gyökerezik. De ezt az ilyen Sauvage-félék nem érthetik. Ha az az ember szemet vet egy darabka földre, ott kő kövön nem marad, csak kilakoltatott parasztok, koldusbotra jutott hűséges bérlők és kisemmizett özvegyek. Ez az igazság.

Jean-Antoine de Combray lemondóan sóhajtott.

– S most úgy látszik mi következünk. Meg akarja szerezni Lavardin-t is, lehetőleg az örökösnőjével együtt. Nem hiába időzítette az ajánlata megtételét ilyen közel a határidő lejártához…

Elhallgatott, Anne-Marie pedig nagyot sóhajtott. Tudta, ideje elmesélnie apjának egyet s mást az utóbbi hetek eseményeiről.

– Apám! Én úgy hiszem, akármilyen kapzsi ember is Sauvage, a maga módján őszinte vonzalmat érez irántam. Higgye el, apám, nem a hiúság mondatja ezt velem. Látom abból, ahogy rám néz, ahogy szól hozzám. És még sok minden másból is…

– Hogyhogy? – csodálkozott Combray.

– Sosem beszéltem erről apámnak, mert tudom, hogy nem kedveli a szomszédunkat, de monsieur Sauvage gyakran kereste a társaságomat az utóbbi időben. Legalábbis megpróbálta.

– Úgy? És ezt te titokban tartottad előttem?

– Őszintén szólva nem tulajdonítottam túl nagy jelentőséget a dolognak.

– És Celine? Végtére is nem az volna a dolga, hogy ilyen dolgokat jelentsen nekem? Hiszen azért tartottam magunknál társalkodónőként, miután befejezte a nevelésedet, hogy legyen, aki vigyázzon rád!

– Meg is tette, apa! Mindent elkövetett, hogy távol tartsa tőlem monsieur de Sauvage-t.

– Akkor mégis mit értesz az alatt, hogy kereste a társaságodat?

– Az egész talán egy évvel ezelőtt kezdődött. Véletlenül találkoztam vele a pataknál. Akkoriban, mikor az öreg Sauvage meghalt. Apámat kereste, de ön épp nem volt itthon. Ezt követően többször is összefutottunk vele, látszólag véletlenül.

– Látszólag?

– Szerintem ezek a találkozások nem voltak véletlenek. Attól tartok, kifigyelte, merre szoktunk sétálni Celine-nel. Ekkor változtattunk napi szokásunkon, és nem mentünk többé arra.

– Nagyon helyesen! – vetette közbe Jean.

– De nem sokra rá, mikor lementem a faluba, hogy élelmet vigyek az öreg Gerard-nak, ahogy azt minden héten szoktam, épp akkor toppant elém, mikor kiléptem a házból. S a következő héten megint ugyanez történt. Ezután Celine egyedül vitte le a kosarat Marcel kíséretében.

– Nem is értettem, miért mondtál le ezekről a kis jótékony útjaidról – szólt közbe újfent Combray, de Anne-Marie folytatta.

– De ne higgye, apám, hogy valaha is bátorítottam.

– Ezt egy percig sem gondoltam. Hisz egyszer magad mondtad, hogy nem tetszik neked ez az ember.

Anne-Marie nem felelt. Valóban mondott ilyet az apjának, mikor egy vasárnapi napon, a templomból jövet összetalálkoztak Arnaud de Sauvage-zsal. Combray akkor megkérdezte, mi a véleménye róla. Anne-Marie, mikor a patakparti szentélynél találkozott a szomszédjukkal, mindössze túlontúl szigorúnak találta a komoly férfit, de nem viszolygott tőle. Miért is tette volna, hisz Sauvage nem volt se öreg – huszonkét esztendős volt csupán –, sem pedig csúnya: magas volt, szikár és életerős, noha jobb arcát egy helyen régi forradás csúfította el, s korán kopaszodásnak is indult. Egészen halvány kék szeme pedig akár szép is lehetett volna, de éles és szigorú pillantása miatt az ember úgy érezte, mintha egy befagyott víztükör mélyére bámulna, ha belenézett. Hanem ez a tekintet rögvest felélénkült, ahogy a férfi Anne-Marie-ra nézett, ez azonban nem tette kellemesebbé pillantását. Mert az a követelőző és mohó szerelmes tekintete volt, egy olyan emberé, aki kizárólagos és azonnali behódolást követel imádata tárgyától, és a kis Anne-Marie minden tapasztalatlansága dacára ösztönösen megérezte ezt a férfiból áradó ellentmondást nem tűrő vágyat.

Aztán történt még valami, ami nem javított a lány Arnaud de Sauvege-zsal kapcsolatos első benyomásán. Egy nap Celine-nel egy fiút találtak az út mentén kuporogni, akit alaposan helybenhagytak. Kiderült, hogy a fiú Sauvage szolgálatában állt, s ő verette meg az egyik emberével, miután a gyerek ellopott némi élelmiszert a kastély készleteiből. Állítólag beteg édesanyjának szánta. Anne-Marie és Celine látták el a sebeit, amiért hálából a gyerek tőlük is meglovasított egy kenyeret és egy nagy darab sonkát, de Anne-Marie nem neheztelt érte. A szomszédjukra viszont, akit ettől kezdve lelketlen, rossz embernek tartott, annál inkább.

De meg akarta menteni az apját és a birtokot, és ha ennek az volt az ára, hogy Sauvage felesége legyen, akkor megteszi. Akár úgy is, hogy ezzel örök boldogtalanságra ítéli magát, hisz a szíve évek óta valaki máshoz húzott. Így hát könnyednek szánt hangon így felelt:

– Csakugyan mondtam olyat, hogy nem tetszik nekem, de hát egy fiatal lány annyi mindent mond, nem igaz, apám? Van monsieur Sauvage-ban valami nyugtalanító, ez tény, de semmi olyasmi, amit ne tudnék kezelni.

– Ez azt jelenti, hogy szeretnéd őt férjednek?

– Azt jelenti, hogy nem vagyunk olyan helyzetben, hogy válogassunk, s én minden további nélkül hozzámegyek, ha ez az ára a boldogulásunknak. El fogom tudni viselni, ne aggódjon értem, apám.

Combray a lányára emelte gondterhelt tekintetét. Elnézte a törékeny termetet, a szabályos, szív alakú arcot, és eltöprengett, mikor lett az ő dédelgetett kislánya azzá a felnőtt nővé, aki hajlandó lenne a jövőjét is feláldozni a megmentésükért. Elképzelhető volna, hogy az ő kis Anne-Marie-ja valódi tüzet gyújtott annak a hűvösen komoly Sauvage-nak a szívében? Anne-Marie világéletében cingár kislány volt, s nem is nőtt magasra, de apjának ekkor tűnt fel először, hogy serdülő korára ez a sérülékenység légies bájjá és megfontolt kecsességé finomodott. S még ha termete nem is felelt meg teljesen a kor buja idomokat kedvelő ízlésének, lenszőke hajának és fehér bőrének hála a makulátlan szépség megtestesítője volt.

– Nem hiszem, hogy tudod, miről beszélsz, gyermekem. Leélni éveket, évtizedeket, ha Isten úgy akarja, egy egész életet valakivel… Még akkor is rögös ez az út, ha két ember szereti egymást, hát még ha épp csak elviseli…!

– Még sosem hallottam apámat a szerelemről beszélni.

– Nem hát! A mi köreinkben kevesen engedhetik meg a szerelem luxusát egy házasságban, de én mindig is reméltem, hogy te azon kevesek közé tartozhatsz. Ám semmi esetre sem tudtalak volna elképzelni egy olyan férfi oldalán, mint a mi szomszédunk.

Jean-Antoine de Combray újra kibámult az ablakon. Katonaember volt, sosem volt érzéke a lélek mélységeihez, de Arnaud de Sauvage-ban volt valami sötét, valami romlott, ami nem tetszett neki. Ugyanakkor elnézte a lányát, ezt a törékeny kis teremtést, aki a légynek sem tudott volna ártani soha. Éppen ellenkezőleg: gyermekkora óta rendszeresen járta nevelőnőjével a környék szegényeit, élelmet és ruhákat osztva. A lány, aki elárvult kutyakölyköket rejtegetett az ágya alatt, aki maga virrasztott a beteg cselédek mellett, biztos boldogtalanságra lenne ítélve egy ilyen Sauvage mellett, aki a beteg szolgáit abban a pillanatban teszi az utcára, hogy nem tudják ellátni a feladataikat. Ugyan mi lenne a lányával egy ilyen Sauvage-féle alak fedele alatt? Rövid úton belebetegedne, talán bele is halna a boldogtalanságba. Nem, nem! Történjen velük bármi, nem adja Anne-Marie-t ehhez az emberhez! Még volt két hete a fizetésre, ami ugyan nem volt sok idő, de bízott benne, hogy végül sikerül találnia valamilyen kiutat szorongatott helyzetéből.

– Márpedig döntöttem, Anne-Marie – jelentette ki ellentmondást nem tűrően, és újra lányára nézett. – Nem hagyom, hogy feláldozd magad. Olyan férjet szeretnék neked, aki méltányolja a kedvességedet és a gyöngédségedet. Mint például Henry. Őt talán el is felejtetted?

Anne-Marie elpirult Henry de Morainville említésére. Gyermekkoruk óta ismerték egymást, szinte együtt nőttek fel, s közben meghitt barátság alakult ki köztük. Mindeddig hivatalos eljegyzésre nem került sor, de mindkét fiatal atyjának dédelgetett álma volt a frigy – minthogy közeli barátságban álltak egymással, mióta Nicolas de Morainville, Henry apja és Lavardin márkija együtt harcoltak La Rochelle-nél.

– Nem felejtettem el – válaszolt Anne-Marie. – Ő egy kedves és jó lélek, és a világért sem akarnám megbántani.

– Eddig nem akartam beleszólni a dolgaitokba, de Henry hozzád illő férj volna, s én is szívesebben látnám őt vejemként, mint ezt a Sauvage-t. Úgyhogy elég a pironkodásból, és mondd el nekem, hogy hányadán álltok. Esett már egyáltalán szó közöttetek házasságról?

A lány némi habozás után kibökte:

– Igen, apám. Húsvétkor, mikor itt jártak. De megállapodtunk, hogy egyelőre nem szólunk róla senkinek. Tudod, milyen az anyja. Madame de Morainville sosem nézte jó szemmel a barátságunkat. S siettetni sem akarjuk a dolgokat. Nem szívesen hagynám magára apámat.

Az öreg katona morcos arcán hálás mosoly terült szét.

– Drága gyermek vagy, Anne-Marie, de minden apa tudja, hogy a lány olyan virág, akit azért nevel a kertjében, hogy aztán más otthonát díszítse. De erről még ráérünk beszélni… A rátarti madame de Morainville miatt pedig ne fájjon a fejed! Akkor se lennél elég jó neki, ha magad lennél a spanyol infánsnő. Régi nemesi család sarja vagy, ha nem is egy Romefort, mint ő. Úgyhogy, gyermekem, erről a Sauvage dologról ne is essék több szó! A Lavardin birtok miatt pedig ne fájjon a fejed, a kölcsön ügye elrendeződik anélkül is, hogy te mártírrá válnál. Most pedig menj lefeküdni, már későre jár!

Anne-Marie rámosolygott az apjára, majd távoztában a nyakába csimpaszkodott, és csókot nyomott az arcára. Hiába döntötte el, hogy ha kell, eltökélten fogja védelmezni apja érdekeit, az ajtón kilépve nem tudott elnyomni egy megkönnyebbült sóhajt: az ő szíve már rég Henry de Morainville-é volt. A kettejük kapcsolata nem az a lángoló, eget-földet megmozgató szerelem volt, mint amilyenről a regényekben írnak, hanem az évek során szoros barátságból kifejlődött, őszinte és erős kötődés. Sosem lehet hát elég hálás a sorsnak, amiért olyan apával ajándékozta meg, aki szívből kívánja lánya boldogságát. Az ő köreikben a lánygyermekeket inkább csak eszköznek tekintik, akik kiházasításával különböző előnyökhöz lehet jutni. Hál’ istennek, náluk nem ez volt a helyzet.

Jean-Antoine de Combray-nek hasonló gondolatok jártak a fejében, ahogy álmatlanul forgolódott az ágyában. Legtöbb ismerőse bolondnak nevezné, amiért hagyja, hogy lánya maga válasszon férjet.

– De mit értik ők azt? – morogta magában, miközben a párnáit paskolta. – Nekem nincs már senkim, csak az egy Anne-Marie. Hát éppen őt tegyem boldogtalanná?

Szomorú pillantást vetett az ódon ágy másik oldalára, mely lassan nyolc éve ásított mellette éjszakáról éjszakára üresen. Bár közte és megboldogult felesége, Mathilde közt a frigyet annak idején a szüleik rendezték el, igazán harmonikus házasságban éltek együtt. Mathilde kedves, gondoskodó asszony volt, s csendes belenyugvással tűrte a katonafeleségek magányos sorsát. Egyetlen fájdalma az volt, hogy nem tudta fiúgyermekkel megajándékozni férjét, csak az egy Anne-Marie-val. Mikor az asszony tüdőgyulladásban meghalt, Jean-Antoine de Combray épp Breisach mellett harcolt a király oldalán a spanyolok ellen, s mikor hazatért Lavardin-be, nem talált mást, csak a felravatalozott feleségét és a gyászruhába öltözött, sápadt kis Anne-Marie-t.

Azonban hiába biztatták rokonai, hogy születhetnének még utódai, nem akart újranősülni.

– Öreg vagyok én már ahhoz – mondogatta mindig. – Ráadásul úgysem találnék asszonyt, aki olyan jó képpel viselné el ezt a morgós vén veteránt, mint szegény Mathilde tette. A hadsereg a maga képére formálja az embert: kemény lesz tőle, szigorú és egyszerű. Ugyan minek tennék boldogtalanná ezzel a természettel valami fiatal kis fruskát?

Egy fruska azonban mégiscsak meg tudta szelídíteni ezt a „morgós vén veteránt”, mégpedig Anne-Marie, aki ezentúl apja szeme fénye és mindene lett. Anyja halála után a fiatal lány lett a ház úrnője és lelke. Szorgos tündérként röpdösött a kastély öreg falai közt, ahol mindig rend és tisztaság uralkodott, s ahol apja könyvtárszobájában mindennap állt egy vázában friss virág. De nemcsak a házra volt gondja, hanem az apjára is, aki, ha választhatott volna, egész nap csak a könyvtárszobájában üldögél háziköntösben, pipázgatva, Julius Caesar gall háborúiról szóló feljegyzéseibe mélyedve. De Anne-Marie türelme és szelídsége rávette, hogy mindennap megborotválkozzon, este a vacsorához szépen felöltözve üljön le, jótékonykodjon s hébe-hóba még vendégeket is hívjon. Csoda hát, hogy ezt a kedves gyermeket egy jólelkű emberre akarja itthagyni, ha ő már nem lesz?

Ilyen gondolatok közepette sehogyan sem jött álom a szemére.

Talán egy bögre langyos tej segítene – gondolta, de nem akarta Justine-t, a szakácsnőt felverni ezért. Kikászálódott az ágyából, s gyertyatartóját maga elé tartva lesettenkedett a recsegő lépcsőkön.

Ahogy leért a földszintre, hangos suttogás, pisszegések és ügyetlen téblábolás hangja ütötte meg a fülét.

Rablók! – gondolta, és az első keze ügyébe eső tárgyat, egy fém piszkavasat megmarkolva elindult a hangok irányába, a konyha felé.

A tágas helyiségben két férfit talált, csakhogy nem behatolók voltak. Az egyik Bertrand volt, az intéző, aki azelőtt fegyvernökként szolgált éveken keresztül Lavardin márkija mellett, a másik alakban a fiatal kertészsegédre, Marcelre ismert. Két embere a konyha padlójának egy pontja fölé hajolva tanakodott valamin, de Combray nem tudta kivenni, hogy mi lehet az, amit a földön bámulnak.

– Hát itt meg mi a fene folyik? – kérdezte. – Miért nem alszotok?

Bertrand ösztönösen vigyázzállásba vágta magát a köntöst és fehér hálósapkát viselő gazdája láttán.

– Uram! Épp az esti ellenőrző utamon voltam a ház körül, amikor ezt találtam – mondta, és egy lépést tett oldalra, láthatóvá téve a földön fekvő mozdulatlan testet. – Épp azon tanakodtunk, mitévők legyünk vele. Nem tudom, ki fia-borja lehet – folytatta, miközben Combray közelebb lépett –, de vörös maszkot hord a képén. Azt mondják, a Roche-völgyben garázdálkodó útonállók hordanak ilyet. Igen rossz bőrben van.

Combray gyertyájának fénye a vörös álarcot viselő alakra esett. Újnak látszó csizmát és fekete bőrzekét viselt, ami csillogott a sebesüléséből szivárgó vértől.

– Csúnyán megsérült… – morogta Bertrand. – Kard járta át a beleit.

A férfi halkan nyöszörgött. A ház ura levette az arcot takaró maszkot, ami egy fiatalember csinos vonásait rejtette, aki gondosan ápolt, vörösesszőke kecskeszakállat viselt.

– Hm-hm… Hát bizony, ha ez nem lenne – hümmögte Jean-Antoine de Combray, felmutatva a maszkot –, nem is gondolná az ember, hogy útonálló a fickó.

– Gondolja, hogy tényleg bűnöző, uram? – kérdezte Marcel, aki szemmel láthatóan inkább kíváncsian, mintsem rémülten szemlélte a sérültet.

Combray a nálánál jóval alacsonyabb fiú szeplős arcába világított.

– Igen, biztos vagyok benne. Ugyan mi másért hordana valaki ilyen álarcot? Jut eszembe, te hogy kerülsz ide? Miért nem vagy ezen a késői órán az ágyadban?

– Én csíptem fülön a kertben – sietett a magyarázattal Bertrand. – Épp a cselédlányok ablakai alatt lődörgött. Kutya legyek, ha nem épp azt a mihaszna Franchou-t akarta megkörnyékezni!… Épp a fülénél fogva cibáltam volna haza, mikor meghallottuk egy bokor alatt nyögdécselni ezt az alakot. Nem akartam csak úgy ott hagyni. Persze akkor még nem láttuk, hogy az útonállók maszkját viseli a bitang, mert a lámpásomban kialudt a láng. Elejtettem, mikor elkaptam ezt a szoknyapecért.

– Értem. Hanem most már azt kéne kitalálni, mihez kezdjünk ezzel itt – bökte meg Combray a papucsa orrával a testet.

– Talán jó ötlet volna megpróbálnunk életben tartani – vélekedett Marcel. – Ha valóban a roche-i banda tagja, akkor kétszáz arany van a fejére tűzve, és ezer, ha ő a vezetőjük. Amilyen finom ábrázata van, még az is megeshet… Persze csak akkor fizetnek érte, ha élve adjuk a rendőrség kezére. Hajnalban magam mennék Dreux-be a rendőrkapitányért.

Jean de Combray gondolkodott egy darabig. Nem repesett az ötlettől, hogy egy bűnöző töltse a fedele alatt az éjszakát, de az az ezer arany nem volt megvetendő. Na, legfeljebb majd őrt állnak mellette.

Biccentett Bertrand felé, hogy rendben.

– Jól van – mondta az intéző. – Marcel meg én majd gondoskodunk róla… Fiú, hozd föl neki azt a régi tábori ágyat a pincéből! Nem volna okos dolog átcipelni a fél házon. Összevérezne mindent vagy bele is halna, mire a felügyelő ideérne a városból.

Miután Marcel előbányászta és leporolta a régi fekhelyet, Bertrand a férfi hóna alá nyúlt, hogy ráemelje a sebesültet. Ekkor az idegen zekéje alatt, a vállán átvetve egy fekete bőrtáskát fedeztek fel. Combray biccentett Bertrand-nak, hogy nyissa ki, mire annak tartalma csörögve a padlóra hullott.

A látvány nem mindennapi volt.

– Ékszerek – suttogta mohón Marcel, míg Combray összeszedte és a konyhaasztalra halmozta a bandita zsákmányát.

Mindnyájan megigézve bámulták a mesés kincseket: pazar gyöngysorok, gyémánt fülbevalók, drágaköves gyűrűk, egy smaragdberakásos kis kereszt, egy pávát formázó zafír melltű, egy gyémántokkal és gyöngyökkel kirakott tiara volt az értékes csecsebecsék között.

– Az anyja! – ámuldozott Bertrand. – Ez az akasztófavirág nem mindennapi zsákmányra csapott le, az biztos.

De a java még hátra volt: Combray egy bíborszínű bársonydobozt emelt ki a táska aljáról. S mikor felnyitotta a fedelét, a legkáprázatosabb ékszer került elő belőle, amit valaha is látott: egy többsoros, gyönyörű nyakék, melyben cseresznye méretű, rózsaszínbe játszó igazgyöngyök és vérvörös rubintok váltakoztak szikrázó briliánsok alkotta foglalatban, közepén egy különleges, csepp alakú gyöngyfüggővel, mely önmagában akkora volt, mint egy fürjtojás. A függő két oldalán vérpiros, ugyancsak cseppet formázó rubintok ragyogtak gyémántoktól körülfogva. A nyakék két vége vörös selyemszalagban végződött, melyek minden bizonnyal nemrég még egy előkelő hölgy nyaka körül fonódtak össze.

– Azt a nemjóját! – füttyentett Bertrand. – Ez maga megérhet annyit, mint a koronaékszerek…

– Annyit azért nem – mondta Combray, miközben az ujjai között forgatta a gyöngyfüggőt: az úgy fénylett a gyertya lángjában, mint a megkövült selyem. – De egy takaros kastélyt már felépíthetnél az árából, annyi szent. Nézd ezeket a rubintokat! Némelyik akkora, akár egy szilvamag! És ezek a gyöngyök… tökéletesek. Különösen ez a legnagyobb, csepp formájú…

– Mihez kezdünk most ezekkel a mesés kincsekkel, uram? – kérdezte mohón Marcel.

Jean-Antoine de Combray összeráncolt homlokkal nézte az asztalon heverő ékszereket.

– A helyes az volna, ha mielőbb eljuttatnánk a hatóságokhoz őket – mondta kis idő elteltével.

– Hogyan? – hördült föl Marcel. – De uram, nem mondhat le ilyen könnyen ezekről a csodákról! Ennek itt már úgysincsen szüksége rájuk!

Azzal az ágyon fekvő férfira mutatott, aki mintha csak megérezte volna, hogy róla van szó, megint nyöszörögni kezdett. Combray szigorúan nézett Marcelre.

– Lehet, hogy neki már nincs rá szüksége, de annak, akitől lopta, nagyon is lehet! Gondolj csak bele, miféle úr lehet az, akinek ilyesmi van a birtokában! És ha maga a király volt az, akit megrövidített ezekkel az ékszerekkel?

A kertészsegéd nem felelt, helyette az intéző vette át a szót:

– Akárhogy is dönt az uraság, ahhoz neked egyébként sincs semmi közöd, fiacskám! Úgyhogy a véleményedet tartsd meg inkább magadnak! Most pedig eredj, és hozz néhány tiszta lepedőt! Tudod, hogy hol tartjuk őket. És hozz fát is, vizet kell forralnunk. Legalább a sebeit lássuk el ennek a szerencsétlennek. Jól mondom, uram?

Combray bólintott. Marcel sötét pillantást vetett a két férfira és a kupacban álló ékszerekre, majd kicsörtetett a szobából. Bertrand utánalopakodott és megnézte, valóban a dolgára ment-e, s gondosan becsukta a fiú mögött az ajtót.

– Nem akartam Marcel előtt mondani, uram, de tényleg át kellene gondolni ezt a dolgot alaposabban.

– Hogy érted ezt? Ezek lopott ékszerek, s most már vér is tapad hozzájuk. Az is lehet, hogy nemcsak ezé a banditáé itt, de magáé a tulajdonosé is.

– Hát éppen ezért mondom, hogy várjunk néhány napot. Ha valami nagyurat legyilkoltak a saját kastélyában, annak hamarosan úgyis híre megy. De legalább várjuk meg, míg kiderül, honnan tűntek el az ékszerek és egyáltalán merre keresik őket.

– S ha éppen erre fognak utána kutakodni? Akkor mit csinálunk? Tán letagadjuk, hogy valaha is láttuk őket, ezzel cinkossá válva egy rablógyilkosságban?

– Megbocsásson, uram, de nem valószínű, hogy bárkinek is eszébe jutna rajtunk keresni. Mert az biztos, hogy nem a környéken történt a dolog. Aki ilyesmivel ékesíti az asszonyát, gazdag kell legyen, mint Krőzus. Errefelé nem laknak ekkora urak, tehát senki sem keresné éppen rajtunk az ékszereket.

Mivel a gazdája nem válaszolt, Bertrand így folytatta:

– Aztán az is lehet, hogy valakit csúnyán kisemmiztek ezek a gazemberek, de ha engem kérdez, ahol ilyen kincsek teremnek, ott akadnak még ennél különbek is. Megeshet, nem is hiányzik senkinek.

Combray erre kényszeredetten felnevetett.

– Ezt magad sem gondolod komolyan, ugye, öreg? Hogy ez itt ne hiányozna senkinek? – rázta meg a rubintos gyöngysort, ami kétségkívül a gyűjtemény legértékesebb darabja volt. – Hanem ha úgy is lenne, az még nem ok arra, hogy megtartsuk.

– Nemde monsieur Sauvage azért jött tegnap este, hogy megkérje Anne-Marie kisasszony kezét? – kérdezte sokatmondóan Bertrand. Tudta, hogy ez az utolsó érve gazdája meggyőzésére. – S jelenleg nincs más módunk arra, hogy a kölcsönt visszafizessük.

A gazdája szinte minden titkába beavatta az intézőt, hisz éveken át hű harcostársa volt, de hogy már a lánykérésről is tud, az meglepte.

– Vigyázz a hallgatódzással – morogta –, mert egyszer aztán enyvvel kenem be a kulcslyukat, hogy hozzáragadjon az a lapát füled!

Bertrand nem tágított.

– Tegyen úgy, ha jónak látja az uraság, de én, amíg csak élek, törődni fogok magával és a családjával is. A kisasszony itt nőtt fel a szemem láttára, olyan nekem, mintha a sajátom lenne. Így hát igenis hogy rám is tartozik, ki akarja feleségül venni. S én mondom, lehetséges, hogy maga a gondviselés küldte utunkba ezeket az ékszereket, hogy megmenthessük őt is, és a birtokot is Sauvage-tól.

– Ez igen szépen hangzik, csakhogy mihez kezdünk a sebesülttel?

Marcel, aki épp ekkor tért vissza a lepedőkkel és a fával, meghallotta az utolsó szavakat.

– A legjobb volna párnát szorítani a pofájára, s azzal vége volna.

Gazda és intézője egyaránt elképedve fordultak a hang irányába.

– Ne nézzenek így rám az urak – mentegetőzött a kertészsegéd. – Gondolják csak végig! Ha meg is mentenénk, ugyan mire volna az jó? Hogy a dreux-i hóhér megkínozva, szétroncsolva kerékbe törhesse a főtéren? Ne mondják, hogy ez keresztényi cselekedet volna. Annál az ezer aranynál meg százszor többet ér a zsákmánya. Meg aztán a háborúban töltötték a fél életüket, biztos nem ez lenne az első eset, hogy végeznek valakivel.

– Csakhogy, amiről te beszélsz, az gyilkosság – szólt közbe Combray szigorúan. – Egy fegyvertelen, magatehetetlen ember megölése nem hasonlítható ahhoz, amikor karddal a kézben állsz szemtől szemben a szintén fegyveres ellenséggel, a hazádat szolgálva.

– Jól mondja az úr! – helyeselt az öreg intéző. – Te meg már megint olyanba ütöd az orrodat, amihez semmi közöd! Hagyd itt a kötszernek valót és menj lefeküdni!

A kertészsegéd kelletlenül engedelmeskedett.

– És Marcel! – szólt utána a márki. – Nehogy eljárjon a szád! Megtiltom, hogy bárkinek is szólj erről az egészről, megértetted?

A fiú sokatmondó mosollyal az arcán megkérdezte:

– Akkor ne menjek a kapitány úrért, amint megvirrad?

– Ne! – felelte Combray. – Egyelőre ne.

Marcel kisompolygott a szobából. Bertrand összeráncolt szemöldökkel nézett utána.

– Akármi lesz is ebből, jobb lesz rajta tartani a szemünket – mondta.

– Egyetértek. Hanem mégis mi legyen ezzel a ki tudja, honnan zsákmányolt holmival?

– Azt hiszem, az úr ezt már eldöntötte, mikor meghagyta Marcelnek, hogy hagyja ki az ügyből a rendőrkapitányt.

Jean-Antoine de Combray az ékszerhalomra szegezte a tekintetét, s egy pár percre hagyta, hogy magával ragadja a képzelete. Ezeknek a kincseknek az árából Anne-Marie jövője biztosítva lenne. Ő és Henry anyagi gondok nélkül kezdhetnék meg a közös életüket. Sauvage-t kifizetné, Lavardin megmaradna, Bertrand, Justine és a többi szolgáló nem veszítené el az otthonát. Az a minden hájjal megkent szomszédja pedig végre hoppon maradna. Csakhogy ezeket itt keresni fogják, az biztos. Kérdés, mennyit tudnak kideríteni a hatóságok. De Bertrand-nak igaza van: nem valószínű, hogy a környékről való. Na de a bandita dolga nem olyan egyszerű! Vagy mégis? Talán Marcelnek van igaza, s a legkönyörületesebb az volna, ha véget vetne a szenvedéseinek? Hisz látott ő a csatatéren elég olyan sebet, mint ami ezt a fickót érte. Fájdalmas, de lassú halált okoznak. Még 1626-ban, fiatal katonaként, a saját szemével látta, ahogy a sebesült D’Andoin tábornok a Valtellina melletti ütközetben úgy vagdalkozott az ellenség közt, hogy közben saját kezével tartotta kiömlő beleit – az ütközet után pedig még két napig agonizált szörnyű kínok közt. Ez az ember is lehet, hogy még napokig szenvedni fog. S addig is itt fog feküdni mint eleven bizonyíték…

– Uram? – kérdezte tétován Bertrand.

Combray összerezzent. Hirtelen ráébredt, mily becstelen vizekre eveztek a gondolatai. Ránézett öreg harcostársára és sejtette, hogy az ő fejében is egymást kergetik a gondolatok. Végül azonban csak ennyit mondott:

– Gyere, a legjobb lesz, ha kivisszük a fészerbe. Ha Justin reggel itt találná, szörnyet is halna ijedtében.