Kerekes Ivett Kriszta

Sosevolt

Copyright © Kerekes Ivett Kriszta 2024

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője, Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2024.

ISBN 978-963-639-531-5

Borítóterv: Vassné Oláh Anita

Szerkesztő: Botlik Richárd

Minden jog fenntartva!

Helma Kiadó 2024

1. fejezet

Gabriella hanyatt fordult. A plafont bámulta. Azt képzelte, hogy ő is képeket lát, ameddig fel nem fogta a szeme előtt pergő, kéretlen mozit: ahol sikoltozott, lőttek rájuk, és egy kés feszült a nyakának.

Hirtelen már nem is tűnt olyan vonzónak, hogy ez ne csak képzet legyen.

A kanapén ülő nővérére sandított, aki tizenhat évvel volt idősebb nála. Aki – elméletileg – boszorka volt. Akkor is, ha soha semmi csodát nem mutatott.

Sőt… A nő kínosan került mindent, ami a varázslatra akár csak emlékeztetett. Mégis az oldalára lett tetoválva egy pentagramma.

A felkarján meg egy túlságosan valósághű kígyó figyelte a világot. A földön hentergő húga elkönyvelte, hogy az ő képzelete túl élénk, és – valószínűleg – a nővére csupán kissé bevállalós lehetett kamasznak.

Hogy utána ridegnek tűnő, végtelen céltudatos és önálló jellem legyen.

A kistestvére sosem tudta eldönteni, hogy szeretne-e ilyen lenni. Hogy ez jó megoldás-e elviselni az életet. Akkor is, ha azt különösen nehéznek találta. Minden bizonnyal a nővére is.

Mindent kibírni, holott a küzdelmeket igyekeztek elkerülni.

Gabriella nem volt biztos benne, mennyire jó ez a taktika: nem jobb néha egy keményebb csapással rögtön véget vetni a viszontagságoknak, mint folyamatosan készenlétben állni? Vagy éppen – álszent módon – kegyetlen lett volna ez a véleménye? Talán, mert úgy, kistestvérként neki lett volna könnyebb?

Ő sosem érezte magát ennyire keménynek, hogy néma daccal, mindössze tétlen viselje a sorsot. Olyannak sem, aki még a partnere nevét sem szívesen ejti ki, mert „ő ugyan senkinek nem cicája”. A fiatal – éppen tizenhat múlt – lélek nem értette, miért vállalhatatlan egy annyira szexi, és igazából kedves pasi.

Még akkor is, ha nem érezte a nővéréhez valónak…

Valamiért csak évek óta együtt hetyegtek…

Bár azt el kellett ismernie, hogy nem ilyennek képzelt egy igazi kapcsolatot. Ő sokkal több érzelmet vizionált bele. Nem, mintha már lett volna ebben része. Kalandban. Abban igen.

Még kavarásban is. Néhány hétig, esetleg hónapig. Viszont nem évekig… Annyi ideig neki nem volt elég pusztán a kéj és a melegség. Ő lelket akart, bókokat, gondolatokat, összetartozást és valódi közösséget.

Olyat, amiben tudod, merre jár a párod kedd este.

Nem olyat, amikor kinyomod a telefonod, és a kanapé másik felére rakod. Valószínűleg öntudatlanul, mivel ennyire nem érdekel. Még inkább bosszant? Akkor minek ment át hozzá hétről-hétre?

Gabriella elgondolkozott, hogy ennyire rosszul ismeri-e a saját testét? Azért hiszi, hogy bármely pőre érintés ugyanakkora kéjt okoz, mert a fiúk eddig mindössze lapogatták, nem is kényeztették?

A nővére talált valami többet, ami ugyan nem volt szerelem, ám megérte az időt és az energiát? Vagy csak ennyire nem bírta elviselni a magányt? Az a nő, aki anyja helyett kősziklaként adta az alapot, amire építhet.

Akkor is megingathatatlannak tűnt, ha a húga tudta, hogy taposta eleget az élet.

Ám Alinán soha semmi nem látszott. A szeme sem rebbent. Sosem tűnt bizonytalannak. Most is könnyedén állta az őt figyelő tekintetet. Gabriella inkább elkapta a sajátját, és a telefonját kezdte tanulmányozni.

Ahol a barátai hívták.

Alina soha nem ment sehová. Mintha nem lettek volna barátai. Pedig a szüleik régi beszámolói alapján, sokat járt el kamaszkorában. Viszont addigra… Egyedül egy Nicole nevű vámpírral beszélt rendszeresen.

Vele is főleg a neten…

Akárha kivonult volna a társadalomból, olyan visszahúzódón élt a munka-otthon-szerető szentháromságában. Állandóan a pillanatban és a közeljövőben. Soha, semmit nem mesélt a múltjáról.

Bárhogy kérdezgette a húga.

Aki pedig szerette volna igazán megismerni a nőt, akire felnézett, és akitől a lehetőséget kapta egy jobb életre. Ugyanis a szülei – nagyjából a nő érettségije után – visszavonultak vele vidékre.

Ők is eltűntek a világból, hogy visszaköltözzenek a nevet sem érdemlő, apró, vidéki faluba, az ikerház másik felébe, ahol az unokafivére lakott a feleségével. Aki szintén boszorkány volt, és szintén nem mesélt semmit.

Soha.

Vagy csak előle titkolóztak volna a felnőttek?

A teremtés mély sóhajjal kinyújtózott. Ezzel megmutatta, hogy az apja családjára jellemzően milyen sudár. Már most egy fél fejjel az alacsony nő fölé magasodott.

Hátrarázta a diószín tincseit. Azok végigfolytak a szőnyegen. Szép esztétikusan. Tudta, mert ellenőrizte az előlapi kamerában, ugyanis ő nem volt elég magabiztos, hogy ne figyeljen magára.

Vagy elég keserű…

- Új szabályok lesznek – szólalt meg a kanapén a nő, ahogyan felnézett a laptopból.

Hosszú – egyébként tiszta kóc –, tejcsokoládébarna hajának tincsei az arcába csúsztak, miközben lehúzta a fejhallgatót. A szeme vörösen csillant.

A hallgatóját most nem emlékeztette olvadt kakaóra, akárhányszor is végigasszisztálta már a szentimentális ömlengést a beszélő szelíd, kedves pillantásáról.

Arról a pillantásról, amivel most ölni tudott volna…

Aztán pislogott; a fekete, még mindig hosszú pillák kevertek egyet a levegőn; és a – több mint harminckettő évnek a fordulóját megnézett – tekintet már csak aggodalmasnak tűnt, nem dühösnek.

Az ideálisnál kissé vastagabb – és talán nem elég íves – szemöldöke hitetlenkedve emelkedett, ahogyan visszagondolt a hírre. Ettől már vonalak rajzolódtak a homlokán.

Sietve ellazította, mégis túl későn, mert a karcok egyelőre ott maradtak. Fél kézzel, kényszeredetten megdörzsölte a szemhéját.

Az inkább lilás, mint rózsaszín szája alig láthatóan megremegett, hogy felzaklatta magát. A másik is csak azért vette észre, mert már két éve vele élt, így megtanulta, mit kell keresnie. Ez aggasztotta.

A nővére nem volt kiborulós fajta…

- Mi történt? – kérdezte az eddig a telefonján matató fiatalabb leány.

Aki az olcsó, tucatgyártott szőnyegre fektetett fejjel, a puszta laminált padlón fetrengve próbálta eddig valahogy túlélni – a klíma nélküli lakásban – a gyilkos nyári meleget. Felült. A sötét tincsei a hátára hullottak.

Szép rendezetten; nem úgy, mint a vére lobonca.

A szemük így is hasonlított. Az elárulta őket. Akkor is, ha a fiatal esetén – a nővére kissé kerek vonásaihoz képest – egy királynőibb és szögletes arcból pislogott. Mégis ugyanaz a szempár fixírozta a világot.

Kissé talán dacosan. Elvégre testvérek voltak.

Akkor is, ha sok mindenben nem hasonlítottak: ha a nővér sosem bírta elviselni a géllel formázott körmöket, amikkel most – az inkább leány, mint nő – kamasz hátra fésülte a testvérénél sokkal dúsabb hajzuhatagát.

Aki a jóval törékenyebb testének azért még láthatóan izmos vállában a kötegek fodrozódtak a feszültségtől. Az idősebb a kanapéra sandított. A leány egy pillanatig makrancosan összeszorította az édes, hibiszkuszszín száját, aztán megadta magát, és felült.

Engedelmesen a képernyőre bámult, ahol egy bulvárhír fogadta, hogy egy pornószínésznőt széttépett a metahumán partnere. Mivel megcsalta. Oké… elég durva volt, ám a leány nem értette, miért érinti ez őt.

Ami azt illeti, a nővérét sem.

Mire a nő lentebb tekert a kommentszekcióba, ahol a szokásosnál sarkosabban sikerült a fröcsögés arról, hogy a nem emberi lelkek igazából külön faj, és nem kéne, hogy a társadalom részei legyenek. A leány még mindig nem tudta, ez miért fontos…

… amíg észre nem vette a kommentként becsempészett képsorozatot, amiben egy militáns, szélső-jobbos csoport keresett új tagokat. A Védelmezők. Akik elkezdik járni a városokat, hogy vigyázzanak a „normális emberekre”.

- Mondom, mi lesz – artikulált túlságosan feszesen az idősebb nővér. – Kezd egyre eldurvulni ez a hisztéria. Nem kell, hazaköltözz anyuékhoz…

A leány elsápadt. A világvégi szeglet – ahonnan a családjuk származott, és ahova a nyugdíjas szülők visszavonultak – a rémálma volt.

Akkor is, ha igazából az élete nagyobb részében boldogan élt velük, amíg két évvel ezelőtt fel nem költözött a fővárosba a nővéréhez. Aki az egyik neves egyetemen tanár…

…volt…

Egy éve valamiért felmondott, és azóta egy szakadt középsuliban tanított gimiseket biológiára. Ahelyett, hogy – a doktorija szerint – génterápiákkal foglalkozott volna.

Igazából, csak azért nem emigrált külföldre a félig elsüllyedt társadalom egyre hevesebben hánykolódó hajójáról, mert a húgának is meg akarta adni az esélyt a vidéki alsóközéposztályból való kiugrásra.

Márpedig sokkal jobb iskolák voltak a fővárosban…

A testvére tudta ezt. Hálás volt érte. Mégis… kissé csalódott lett erre a felütésre, mivel mindig abban reménykedett, hogy a nővérével inkább buli lesz együtt lakni, mint felügyelet. Erre kapott egy kőkemény szabályrendszert, amit a nő kitaposott belőle:

1. A jegyeid a legfontosabbak. Bármit csinálhatsz, bármikor, de reggel, hétköznap hatkor kelés van, fél hétig jóga, és hétkor itthonról indulsz a suliba!

2. Hétvégén – akárhol vagy – nem merül le a telefonod, és nem nyomod ki a nyomkövető appot! Cserébe én sosem kereslek. Vasárnap este hatra itthon vagy… nagyjából józanul!

3. MINDIG van nálad óvszer! A zsebpénzből a hátsó zsebbe rakott részt sose költöd el! Az vésztaxi összeg!

4. Nem csapjunk szét magunkat annyira, hogy fekete lesz egy este! Nincs keménydrog!

5. A mosogatás és a szemétlevitel a tiéd. Minden hónap harmadik hétvégéje nagytakarítás. Ha programot akarsz csinálni, előre megbeszélve elcseréljük egy másikra.

6. Minden hónap negyedik hétvégéjén anyuékkal vagy. Péntektől-hétfőig. Minden nap egyszer lejelentkezel náluk is, mert megbecsülöd, hogy ekkora bizalmat szavaztak neked az egyetem előtt.

7. Nem bűvészkedünk!

Utalt könnyedén az általa is behatóan ismert, némileg szektás hangulatú boszorkányságra.

Aminek bizonyítéka – egy túlságosan élethű mamba képében – ott virított a felkarján. Vagy éppen az ezer varázslatos csillámmal felragyogó szemében, ha elragadták az érzelmei. Ami néha sárga-zöld, néha vörös, máskor meg normál barna volt.

Amikor a húga felvetette, hogy nemcsak őt érdeklik a sámáni praktikák, a nővére elutasítóan megcsóválta a fejét, és erélyesen rákérdezett: mégis miért lenne ilyesmire szükség?

A kisebb leány ezt nem tudta, csak azt, hogy egy teljes polc van tele régi könyvekkel, amiknek egy része talán kelta…

- Szóval, Elli… – becézte a nővére, hogy kicsit elvegyen az élből. – Mától a bulikba érted megyek autóval. Nem fogsz éjjel egyedül grasszálni az utcán, vagy a meta haverjaiddal…

A fiatalabb testvér a lélegzetét is visszafojtotta. Tisztában volt vele, milyen csökönyös a nő. Hogyha egyszer kimondja, utána már hiába rimánkodik. Gyorsan átölelte a vére karját.

Félelem nélkül simította az arcát a talán túlságosan izmos, mégis puha váll selymes bőrébe fagyott kígyóra, ami mintha mindig egy kicsit pulzált volna, amikor hozzáértek. A nő ítéletet hirdetett:

- Úgyhogy az az új rendszer, hogy szépen megírod nekem a címet, és hogy mikorra menjek. Amint odaérsz. Én a kért időpontban ott leszek, és a csontjaidat is elroppantom, ha közbe’ te értesítés nélkül elmentél másik helyszínre.

Ez nem volt rossz alku.

- Persze, ’Lina – biccentett a húg.

Mire a beleegyező kapott egy hajsimogatást. Aki sejtette, hogy majdnem tizenhat évesen kissé idős ehhez, ám akkor is lehunyta a szemét, és élvezte a gyengédséget. A nő is. Haloványan elmosolyodott. Hosszan kifújta a levegőt.

Annyira szerette volna, ha ez a pillanat nem jön el. Ha tényleg békésen tudnak integrálódni a társadalomba azok az egyének, akik eddig is benne éltek: vámpírok, tündérek, alakváltók. Akik évezredekig képesek voltak meghúzódni, azonban éppen tizenhat éve – egy tragédia folytán – fókuszba kerültek.

Aztán jegyzékbe, mert már nem tagadhatták a létezésüket. Az a felvétel minden cáfolatot elégetett. Szó szerint. Ugyanis azt ábrázolta, ahogyan egy wica boszorkány felgyújt egy kisebb csapatnyi radikális „norm”-ot.

A fiatal megismételte a sóhajt:

- Elfogadom, mert mást nem tehetek, de csak emlékeztetnélek, hogy te is metákkal buliztál az én koromban…

A nő tudta ezt, hiszen pontosan emlékezett…

Nem volt még egy lélek, aki egy fesztiválon könyvet olvasott. Állva. A sorral araszolva. A másik kapunál befelé sodródó, túlságosan fiatalnak kinéző férfi csak azért pillantott oda a csupa feketeség, vállalhatatlanul különc kamaszlányra.

Acélkék – kissé talán húzott – szeme rosszallóan hunyorgott a fehér arcán, a halovány pillák árnyékában. A hasonló színű, vastag, bár talán lányosan ápolt szemöldöke kétkedőn eltűnt a tökéletesen beállított, inkább szőke, mint barna, félhosszúra hagyott hajban. A húsos alsó ajka önkéntelen moccant volna egy mosolyra, ahogy felismerte a borítót.

A leány egész konkrétan egy Asimov kötetet szorongatott…

- Csillag! Azt ígérted, hogy nem leszel végig ilyen – szólt az olvasóra egy tündérszép vörös.

Szó szerint. A törékenységről üvöltött, hogy tündér, ahogyan a sárga-zöld-kék szemével felpillantott, abban sok ígéret volt. Nem mind biztató.

Nagyhatalmú nemesnek tűnt a színes leplekbe burkolózott, éteri gyönyörűség, akin még az sem bírt rontani, hogy üvöltően mesterséges pirosra mázolta a kissé csigás végű loboncát.

A szólított mégis félelem nélkül felemelte a mutatóujját, miközben kezesen lépett, amerre a mögötte magasodó barna, göndör vámpír hölgy a vállánál terelte. Akiben annyira bízott, hogy fel se pislogott.

Pedig – habár nem volt gyenge – a hátánál az a tényleg keveset élt lélek nem versenyezhetett volna a mindig gyermekien ártatlannak tűnő, ám valójában vén tündérrel.

A leányka mégse méltatta figyelemre, miközben flegmázott:

- Megmondtam, hogy még végigolvasom ezt a fejezetet.

- Másodszorra! Mi ilyen érdekes ezen, amikor itt vagy a világ legizgalmasabb helyén? – csattant a vörös szépség.

Furcsamód mégsem nyúlt a könyv után. Mintha az valami tabu lenne. Vagy mintha félne az alacsony, talán a mostani közízlésnek kerek – vagy inkább nőies? –, szembeötlően homokóra leánytól.

Aki fel sem sandított a lapokról.

A festett hollótincsek lezúdultak az arcába. Elbújt. Akkor mégsem volt erős? Mi volt ez a lány? Vámpír nem lehetett, hiszen a másik sorban várokozó, tényleg királyi holdvér gyermek mindenképpen találkozott volna a kasztjából egy olyan erős leánnyal, aki dacolhat egy tündérhercegnőnek tűnő, más udvarbéli főnemessel.

Akkor mi volt? Alakváltó? Másik tündér? Ennyi szagban a szemlélőnek látnia kellett volna a dacos tekintetét, hogy el bírja dönteni. A sima, kissé kreol bőr és az eltakart fül nem adott jó távpontot.

Pedig a férfi kíváncsi lett volna egy másik, antik sci-fit olvasó metára.

- Azt ígérted, nem fogtok piszkálni – sóhajtott a kicsike.

Valami idegen ízű hatalom gomolyodott ki a szavakkal. Mintha egy kötés lenne. A teremtés felemelte az arcát. Égi, ezüst fény kavarodott a szemében. A nyakába kötött bőrszíjon függő pentagramma megcsillant.

Akkor egy wica volt? Ebben a korban is létezett olyan hatalmas, aki egy tündérrel is ellenkezhetett?

Aki mellett egy másik, borzas, punknak kinéző, üvöltően emberi leány felkacagott. Csettintett, mire a nem túl szoros kötés darabokra hullott.

Ketten is voltak? Mintha barátok lettek volna. Mind a négyen. Tényleg… Furcsa volt embert és metát igazából keveredni látni. Akkor is, ha elméletileg ez volt a – burkolt – célja a fesztiválnak, amit egy csapat okkultat játszó ember rendezett.

Akik közül akkor voltak tényleg varázsosak. Akkor – a szemlélő azt feltételezte – a beígért agresszió kötő átok is igaz lehetett. Ezek szerint, ezért kértek a kapunál a kedves arcú, fiatal hölgyek egy vércseppet a bejutóktól. Ha a férfi lehunyta a szemét, a lelkében látta a vörös villanásokat, ahogyan a kör újra meg újra magába fogadta az esszenciákat.

Meglepően jó munka volt. Salem óta ilyenről még csak nem is hallottak a fajok. Mondjuk, ha valóban így volt, már érteni lehetett, hogy miért nem fél a nagyok közé tévedt kicsike…

Akit most megpróbáltak jobb belátásra bírni:

- Te meg azt, hogy esélyt adsz az egésznek! Hogy pasizol, mert a „normális” fiúkkal nem jössz ki – replikázott a vörös törékenység tüzesen. Karcsú ujjainak hegyes körmeivel mutatta az idézőjelet. – Tessék! Itt majd legázolnak a megfelelő fiúk.

- Én egy olyan szociopatát sem látok, aki olvasna a sorban. Mind normális, bulizó, tucat lélek – söpörte el a felvetést koravénen a leány.

Aki – ezek szerint – valami nagyon sajátos jelentést társított a normálishoz. Bár tulajdonképpen igaza volt. Attól függetlenül, hogy mit ettek, vagy teleholdkor átváltoztak-e, átlagos, bulizó fiatalok gyülekeztek megünnepelni a különbözőségeket.

Egy világvége hegyre felszorult, már nem működő táborban, amit a természetboszorkák találtak, és kötöttek meg. Ahova az ígéret szerint mindenki bejöhetett: meták, feketék, romák, melegek, heterók, fiúk és lányok, hogy néhány napig félelem nélkül szórakozzanak egy elfogadó, védett légkörben.

- Legalább a fejed emeld fel! Könyörgöm! – modulált a tündér. Kissé hisztérikusan.

A könyv pajzsként mozdult a kért testrész előtt. Szó szerint teljesítette a kérést. A szépség kínlódva sóhajtott. A másik boszi már teli szájjal röhögött. A nyelvében a piercing fémesen csillant. A lány mögött álló vámpír megcsóválta a fejét:

- Hagyjuk békén, még két oldala van!

- Vaaagy, hagyjatok végig békén! Nem bulizni jöttem, hanem támogatni titeket. Ti akartatok végre nyugodtan keveredni – pislogott ki mégis az olvasó a tündérre. – Azért van ez az egész…

Most, hogy a felemelt kézről lecsúszott a hosszú ujjú, fekete, lenvászon blúz mandzsettája, a kukkoló meglátta a szervezők fehér karszalagját. A szemlélőt ez nem lepte meg, mert tudta, hogy boszorkák hozták össze az egészet, mint a két létezés közvetítői.

Akik saját magukban találták meg a másságot.

- Kiborítasz. Komolyan! – sikkantotta az éteri nemes.

A teremtés válaszul vonogatta a vállát. A melle ettől ugrált. A leselkedő szeme megakadt az oldalról kilátszódó kulcscsont feletti árkon. A mellette araszoló öccse követte a nézés irányát. Az övétől kékebb szeme egészen elsötétült megvetésében. Megcsóválta a fejét. A bátyja nem értette.

Akkor neki nem tetszett az a leány?

- Elég rátarti, nem? Egy pillantásra sem méltatja a többieket – húzta el a csókolni való száját a fiatalabb fivér, aki elvárta volna a csodálatot.

Valószínűleg – mivel herceg volt – megszokta. Valószínűleg – mivel fiatal volt, még – nem unta el. A testvérének kifejezetten tetszett, hogy a leány nem vágyik senki elismerésére, mint a legtöbb, sorban domborító szépség, aki szinte követelte a figyelmet.

- Nem tudom, mire beképzelt, amikor abból a társaságból köbö’ mindenki szebbnek, vagy hatalmasabbnak tűnik nála – ítélkezett tovább a fiatal holdvér.

A bátyja nem így érezte, amikor a leány felnevetett kínjában, és megvillantotta a csontfehér fogait. Amik szabályosak voltak, bár közel sem gyöngyfogak. Amikből kifejezetten érdekes szavak záporoztak:

- Meli! Ne csináld! Te pasizol kettőnk közül. Chloé a kihívóan morcos, Ronie meg a tüneményes. Ez a felosztás. Én a simán semmilyen vagyok, akit senki nem vesz észre mellettetek – karolt bele a tündérbe.

Ez nem volt igaz. Csak körülöttük legalább öt fiú a beszélő fenekét bámulta. Eddig. A kötés ki nem mondott tartalma olyan erősre sikeredett, hogy azonnal elfordította a gyenge lelkeket, és már a másik hármat szuggerálták. Még a szemlélőnek is kellett egy másodperc, mire visszatért az engedelmesen továbbugrott szeme.

Az öccse is észrevette:

- Jó, az utolsót visszaszívom. Talán nem gyenge a csaj, de akkor is csak egy ember.

- Nem úgy van, hogy nem beszélünk ilyeneket? Hogy békekötésről akarunk puhatolózni? – sóhajtott a bátyja.

- A többiekkel… – javította ki élesen a fivérét.

- Akik között ott vannak az emberek, akik fontos láncszemei a békének.

- Ezzel a nézeteddel nem leszel népszerű – figyelmeztette a fiatalabb.

- Megharcolok az igazamért, tudod – szinte sziszegett.

Az agresszió gondolatára is megnyúltak a szemfogai, mire a másik sorban a lehetetlen boszorkány sóhajtott kínlódva:

- Lehetne, hogy nyugi lesz? Komolyan! Három lépésre vagyunk a bejutástól – szólt kicsit hangosabban.

Utána már a kör – elméletileg – megakadályozta a fizikai torzsalkodást. Ez volt az ígéret. Amit – habár nagyon sok átokverő összedolgozott ezért – még mindig nem teljesen hitt el a népség, akik az évszázadok során megszokták az állandó készültséget.

Bár az idősebb hercegnek most gyanús lett valami: hogy ez most különös együttállás, hatalmas emberi-lelkekkel. Vagy ő gyengült el a napon, mert az a sandítás ki akarta égetni a lelkéből a kétkedést.

Az egy királynő tekintete volt.

- Jól van! Nem morcoskodom – emelte fel a kezét megadóan a tündér.

A boszorka újra sóhajtott, és megtolta befelé magukat. Simán átmehettek ellenőrzés nélkül. Még a többi kapun álló leányka biccentett nekik, mire az egyiknek a teremtés hanyagul odadobott egy ezüstkeresztet. Konkrétan annyi hatalommal töltötte fel, hogy szagos csíkot húzott a levegőben.

Még a leány mögött álló vámpír is felhúzta az ajkát a fogairól.

- Nem is, mert már megvan az első áldozatod – követte a kérdéses boszorka a tündér nézésének az irányát. – Add a sátrad, majd felverem! – nyújtotta ki a kezét.

A tündéri uralkodó jutalmul rávillantott egy csillámos mosolyt. Nyomott egy puszit a leánynak, és ellibbent összetörni egy újabb szívet. A teremtés meg nyögve a vállára vetette a nála nagyobb motyót. A másik hatalmas, és súlyos túrahátizsák mellé.

- Tuti, ne vigyem? – sorakozott mellé a vámpírja.

- Vagy egyenlőség van, vagy nem. Elbírom – ellenkezett, miközben hagyta, hogy a barátja egyenesbe segítse.

A leselkedő önkéntelenül elmosolyodott ezen a gyermetegségen.

2. fejezet

Egyszerűen rossz szaga volt a levegőnek. Gabriella önkéntelen megmarkolta a karperecet a csuklóján. Az anyjától kapta. A benne lévő borostyánba a nővére vércseppje volt belefoglalva.

A tizedik születésnapja óta hordta.

Elméletileg azért, hogy megvédje. A kisebb leány most már kicsit bánta, hogy nem tudja, pontosan hogyan működik. Néhányszor megkísérelte megtudakolni, azonban a testvére szabályosan zaklatottá vált.

Elsápadt.

A legtöbbször kimenekült a beszélgetésből, mire pedig az édesanyjuk kisimította a kisebb gyermeke homlokából a selymes tincseket. A sötét szemével szomorúan hunyorgott, és rendszeresen ennyit mondott:

– Van olyan tudás, ami nem tesz boldogabbá, ahogyan van olyan teher, ami nem lesz könnyebb attól, hogy megosztod. Azt szeretnénk, hogy neked boldog életed lehessen.

Úgyhogy Elli nem ellenkezett. Viselte. Holott – úgy sejtette – enélkül képes lett volna értelmezni a nyomást a lelkén, ami fűzőként tartotta a bordáit, préselte a tüdejét, mégis hevesebb dobogásra késztette a szívét.

Olyan volt, mint a vihar előtti utolsó óra vége, amikor minden visszahúzódik, hogy teret adjon az elkövetkezendő tombolásnak.

Ami utána elfújja a régi idők szelét, hogy valami új jöjjön. Azt viszont jó lett volna tudni, hogy csak rá vonatkozik ez a változás, vagy a világra. Alina soha, semmit nem mesélt neki.

Gabriella egyedül nem tudta értelmezni a megérzéseit.

Ha egyáltalán ez az volt. A fiatalabb testvér mélyet sóhajtott. Lopva a nővérére sandított, aki elmélyülten böngészett egy Erdős Renée könyvet. Az erkély sarkában, egy fotelban kuporgott, maga mellett a földön egy csésze, még langyos fenyőteát kéznél tartva.

Állítólag könnyebbé tette a légzést, holott Alina nem volt megfázva, vagy éppen nem szenvedett asztmától, amiért erre szükség lenne. Mégis… A húga már észrevette, hogy sokszor markolta a szíve felett a felsőjét, amikor nem moderálta magát.

Mintha az fájt volna.

Akkor is épp ezt csinálta. Bent akadt a levegője. Kapkodta. Sietve lenyúlt, és meghúzta a gyógyteát. Még mielőtt lerakta, mélyet inhalált a gőzéből. Valamit javulhatott a feszítés, mert abbahagyta a torokköszörülést.

Elli szíve összecsavarodott.

Egyszerre akart rohanni, segíteni, és menekülni abból a lehetetlenül súlyos, reménytelen aurából. Az állandóan kemény, mosolygó, a mindennapokban tökéletesen működő nővéréből olyan magány áradt, mintha elvesztette volna a lelkét.

A húgának fogalma sem volt, miért nem képesek enyhíteni. Elvégre ők voltak a családja. Elvégre mind szerették. Elvégre nekik különösen szoros volt a kapcsolatuk. Vagy nem?

Alig tudott bármit a testvére fiatalokról.

Ennek ellenére feltétel nélkül bízott benne. Feltétel nélkül szerette. Úgyhogy kiment, és lehuppant a karfára. Átölelte, mivel nem maradt semmilyen más ötlete, hogyan segíthetne.

Alina egy fél pillanatig megtámasztotta rajta a homlokát. Az jó volt. A fiatal érezte a nővérén a lazulást. Az rossz volt. Az idősebbnek ettől lentebb került a pajzsa. A vigasztalót is fojtogatni kezdte a sírás. Lopva megigazította a karperecet, mert az általában segített.

Meg a távolság:

- Este elmennék a többiekkel…

A tiniknek az a dolguk, hogy szórakozzanak. Főleg a nyáron. Az iskola előtti utolsó péntek volt, amikor Gabriella elővette a családjuk nőtagjainak a védjegyét, a könyörgő, kisboci szemeket.

A nővére kínlódva sóhajtott:

A péntek eredetileg az ő kimenős estéje lett volna, azonban értette, a húga miért szeretne arra a koncertre lemenni. Viszont ő is át akart menni a Nem Baráthoz, akivel hetente monogám módon letudták, hogy a biológia ne kínozzon senkit sem.

Ráadásul megígérte. Ám a szabályait sem tervezte feladni. Letámasztotta a homlokát a tenyereibe. Elbújt mögéjük, és passzírozta a szemét:

- Mikor kezdődik?

- Kilenctől, aztán még Lidokain Night.

- El akarsz róla jönni? – nyomódtak mélyebbre az ujjak.

- Igazából szívesen maradnék, ha megengeded – felelte óvatosan Elli.

- Oks’. Nyolcra megyek át a Cicához – utalt könnyedén az alakváltóra, akivel összejárt. – Tízre szerintem letudjuk, és még a lelkét is megcirógatom. Éjfél körül ott tudok lenni érted.

- Áthívhatod ám… nem zavar, ha pasizol… – figyelte óvatosan a fiatalabb.

- Nem pasizok’. Különösen nem metahumánnal.

Szinte jegesen csengett a hangja. Ahogy mindig. Már annyiszor elmondta, hogy szerinte egy másik világ, és nem való az igazi, érzelmi keveredés. Most is élesen javított:

- Monogám módon hetyegek. Az nem ugyanaz. Te hozhatod át, akivel halálosan komolyan egy éjszakára összejössz… Viszont…

Gabriella elsápadt. Ebből a szóból mindig lehetetlen dolgok következtek. A nővére most sem cáfolta meg:

- Mikor találkoztok? Hol?

- Háromnegyedkor, a hely előtt. A külvárosi gyárkerületben.

- Oké, hogy mész oda? – jött a kellemetlen keresztkérdés.

- Busszal? – nyikkant elbizonytalanodva.

- Egyedül biztos nem – csóválta meg a fejét elutasítóan.

- Ha valaki elkísér? – szenvedett.

Alina arra gondolt, hogy ez igazságtalan. Hogy kifejezetten szemét, amit csinál. Elvégre, őt sem kísérgette senki, amikor még ugyanitt laktak, és mégis lett belőle valaki.

Nyilván az ő kényszer önállóságához az is hozzájárult, hogy a húga akkoriban született meg, és egy újszülött mellett a kvázi önellátó, jó tanuló kamasz kevesebb figyelmet kapott.

Azóta se tudta, vajon több figyelem segített volna-e, hogy az egész felfordulásból kimaradjon. Valószínűleg nem, tekintve, hogy az anyja a nyugdíjazásáig kiállt a szegregáció ellen. Az apja pedig a „minden virág virágozzék” elkötelezett híve volt.

Viszont ő a szülei helyett is aggódott a húgáért, mert már tudta, milyen kegyetlen is a világ:

- Fiú, metahumán, és nem nyeszlett vagy balhés – darálta a feltételeket. – Robi megy?

Az egyik alakváltó, aki ráadásul kizárólag barátként kezelte a húgát. Tökéletesnek tűnt a feladatra.

- Igen – bólintott Gabriella.

- Keverek be nektek egy vodkanarancsot, ha innen indultok, együtt – próbált kevésbé zsarnoknak tűnni.

- Lina… Miért aggódsz?

- Nézd, Virágszál… Amikor én szívtam meg, akkor még nem volt ilyen éles a helyzet. Ennek ellenére, egyszer majdnem ott hagytam a fogam egy adag radikális anyaszomorító miatt. Meghaltam volna, ha nincs egy meta barátnőm. Őt ölték meg helyettem – zúdította ki nagyon zanzásítva a választ a kérdésre, amit már sokszor feltettek neki, és amire eddig mindig kikerülte a feleletet.

A húga lefagyott. Döbbenten karolta át a testét. A crop topból kivillant a horpadt hasa, lebarnult bőre. Alina önkéntelen arra gondolt, hogy ő még ennyi idősen sem volt ennyire vékony. Vagy éppen ilyen szabályos arcú és szépséges.

Viszont éppen tízszer ennyi fémet hordott a fülében, és az állandóan feketébe burkolt testén. Meg sokkal önállóbb volt. Egyenesen félelmetes. Amolyan átokverő boszorka, akivel senki nem szívózhatott.

Mégis szívóztak…

Gabriella meredt a vérére, akinek az arca tökéletesen kifejezéstelen maradt, bár valahogy reszketett a hangja. Megértette, hogy a testvére komolyan mondja. Hogy ez egy nagyon hosszú történet, amit ő sose hallott.

Miért?!

Ez viszont mindent megmagyarázott. A túlságosnak érzett aggodalmat is. Alina kényszeredetten megigazította a nem is létező frizuráját. Ezzel csak még nagyobb gubancot hagyott a kontyként hordott kuszasága további nyomorgatásával.

Szemben a régi képeivel, ez a kóc nem tűnt punkos művészetnek, pusztán fáradtságnak. Az… életbe? A húga még nem értette, hogy lehet ez, hiszen nem élte meg a másik felét. A nő viszont – aki minden egyes nap bement egy munkába, amit ugyan szeretett, viszont ami messze volt a képességeitől – emlékezett arra, mit vesztett el:

A munkáját, amikor visszautasította a (szerinte) etikátlan kutatási területet, amivel foglalkoznia kellett volna. Alakváltó génterápiával a sportolók teljesítményének javítására. Ez az ő fejében már csak egy fél lépésre volt a zsidó zsírból főzött szappantól. Vagy éppen a vesekereskedelemtől.

Kirúgták. Tanár lett. Éhbérért, egy országban, ami megengedte ezt (is).

Ami annyira korlátozta a lakóit, hogy nem mondhatta el – a korábban nemzetbiztonságban dolgozó – apjának a dolgokat, mert neki akkor jelentenie kellett volna.

Ennek ellenére, Alina úgy sejtette, a szülei tisztában vannak a dolgaival.

Azonban, mivel sosem említett semmit, így az apja hivatalosan nem tudott semmiről. Tehát nem lehetett elítélni valaminek az elhallgatásáért, ami a lánya szerint nem volt bűn, és amiről nem is tehetett.

Amiért gyűlölte magát.

Amibe az egyik legjobb barátnője belehalt. Aki az életét adta egy emberért, hogy más emberek ne koncolják fel. Azért, mert „más”. Szerintük ő is. Mindenki, aki nem „normális”, „átlagos”, akinek nem korlátozott a lelke és kicsit is befogadó.

Ami után Alina csak úgy tudott menekülni, hogy megtagadta a létezését – és ezzel egy kicsit az elveit – is. Valamint mindenkit a múltjából. Azóta is bujkált. Felszívódott. Ezt is csak azért bírta megtenni, mert nála bölcsebbek nem engedték, hogy bárki megtudja a nevét.

Vagy éppen, mert már nem is hasonlított a régi önmagára…

Az elfogadás- és békepárti, nagyszájú, kissé fekete lányra, akinek annyira nyitott volt a lelke, hogy miután az első igazi varázslatában – a saját barátnője esszenciájával – a természeti törvényeket átértelmezve parancsolt az elemeknek; másodszorra már – tökéletesen egyedül – egyenesen arra vetemedett, hogy istenként teremtsen egy védelmezőt magának.

Az a kígyó akkor került a karjára, amikor a semmiből előgondolta, egy egyetem utáni hazaúton, ahol az egyik doktoráns kollégája – aki a szeméről mégis felismerte a régi (már nem is létező) boszorkányt – megpróbálta megfojtani.

Alina akkor hazardírozott: istent játszott, és nyert. Azt nem tudta, mit. Talán csak néhány nyomorúságos évet, amiben hiába hagyott hátra mindent, a Sors üldözte. Talán, mert másodszorra tudatos volt a tette.

Magát választotta a béke helyett, és szemtől-szemben, szándékosan a halálát kívánta a majdnem gyilkosának.

Az volt az igazi, utolsó csepp. Azután jegyezték fel módszeresen a társadalom nem emberi részét. Addig mindössze tudomásul vették a létezését. Viszont, miután egy kontinensen nem is élő kígyó – amit nem találtak meg – megölt valakit, aki a barátainak megírta, hogy boszorkányt égetni megy, több bizonyíték nem kellett a gyűlölködőknek.

A Másokat jegyzékbe vették. Számon tartották. Épp, mint az előző század közepén… Abból is mi lett? Pedig azok az áldozatok nem voltak veszélyesek. Alina bele se mert gondolni, mit szabadított el azzal, hogy halálfélelmében ürügyet adott a gyűlöletnek és megkülönböztetésnek.

Bebizonyította, hogy „veszélyesek”.

Bár azt nem értette, mivel volt ez ijesztőbb, mintha ő megfulladt volna egy kemény férfikéztől a torkán. Mindenesetre az el lett volna rendezve maximum egy egyén börtönbüntetésével, míg miatta a társadalomban sokakat elítéltek.

Csak éppen semmire nem mentek vele.

Az egyének ugyanúgy tökéletlenek – néha kifejezetten rosszindulatúak – maradtak, a társadalom kiélezett, a helyzet pedig puskaporos. Javulnia kellett volna a megismeréssel a dolgoknak, mégsem így történt.

Talán, mert mindenki irigy volt – mindenkire. A „normálisok” a metákra, a számukra idegen képességek miatt. A szuperhősöknek tűnő, sokáig mesebelinek tartott lények az emberekre, a hatalmuk, a tömegük, a társadalmi súlyuk vagy általában a nyugalmuk miatt.

A mellette kuporgó másik alak túl fiatal volt, hogy megértse ezeket, azonban már az átderengő látkép is sokkolta. Önkéntelenül hátrébb csúszott az egésztől. A nővérétől. Fizikailag is. Alina észrevette. Szomorúan elmosolyodott.

Gabriella szégyenkezve érintette meg a testvére kezét:

- Oké… autóval jössz? A hely előtt szedsz fel?

- Nem rontom bent a levegőt, de vállalok ingyen taxit a csotrogánnyal, ha valaki veled jön el.

- Kösz… átküldöm a címet.

A férfi megállapította, hogy a leány tényleg szervező. Tényleg a háta közepére sem kívánta a dolgot. Akkor sem, ha örült a barátai boldogságának. Akkor sem, ha – elméletileg – nagy dolog volt, hogy tizenhat évesen, teljesen szabadon elengedik egy fesztiválra.

Ennek ellenére, látványosan kínlódva szitált a pázsitra kiterített strandkendőn.

Eszébe jutottak a szülei, és gyorsan írt nekik egy SMS-t, aztán a lábával kalimpálva visszaemelte a könyvet. Taktikusan nem szólalt meg az első átbulizott éjszakától megviselt társaság közepén. Egy árva „megmondtam” -ot sem csivitelt. Arra elég volt a jelenléte.

Meg a többiek állapota.

A tündér a tűző napon hentergett egy virágokból nőtt kör közepén, ahogyan a természettől próbálta visszakunyerálni a megcsapolt erejét. A másik emberi lány eltűnt, bár az egyik sátorból mellettük szenvedélyes hangok hallottak.

Annyira, hogy a Csillagnak becézett teremtés elővarázsolt a farzsebéből egy koszlott mp3-at, és a túlságosan olcsó – egész biztosan dobozhangú – fülhallgatóját betette. Az árnyékba húzódott vámpírnak nem volt kéznél ilyesmi.

Ő csupán kínlódva nyögött egyet, révén közelebb ülve mindent csodásan hallott, viszont nem érzett magában annyi erőt, hogy csupán ezért kimerészkedjen az erejét szívó, tüzesen égető, késő délutáni verőfénybe. A fa kempingasztalra ejtette a fejét.

- Vér van a táska aljában, ha még bírja a jégakku – fuvolázta erre az emberke, akinek láthatóan semmi baja nem volt.

Maga elé emelte a kötetét. Asimovval végezhetett, mert épp egy Dosztojevszkijt tartott a kezében. Olyan elmélyülten tanulmányozta, mintha az akkora fruskák tényleg olvastak volna ilyesmit. Pedig nem. Főleg nem A Kamaszt.

Bűn és bűnhődést legfeljebb, mert az kötelező…

Az előző napi szemlélőnek muszáj volt közelebbről megnéznie a teremtést. Elvégre egy alattvalójával volt. Mivel nem ismerte arcról, ezért feltételezhetően egy külső körössel, akinek tényleg nem illett nemet mondania.

Még egy ilyen egyenlőségről szóló helyen sem…

Közben a vámpír betúrt a táskába, és kihúzott egy kórházakban használt tasakot. Kicsit meglötyögtette, leharapta a gumicsövet, beleszagolt, majd óvatosat kortyolt. Aztán meghúzta. Amolyan rendesen, ahogyan az emberek a cukros tejeskávét inhalálják ennyire szétcsapva.

- Honnan is szerezted? – gyanakodott a göndör, barna, egyébként túlságosan kedves arcú holdgyermek, aki tizenöt és ötven között bármennyire fiatal is lehetett.

- Cseréltem… Négy tasak vérem adtam érte, de nyugi, úgyis mindig nulla hiány van – vont vállat a kicsike.

A könyvéből nem nézett fel. A közeledő szeme az AB+ feliratra villant. Általános, nem túl kompatibilis vércsoport volt. Inni mindegy. Ha már nem testből szívtad, akkor nem igazán számítottak a konzerv-ízen az ilyen finomságok.

A teremtés tudta ezt, vagy ennyire öntelt volt? A vámpír mibe avatta be? Az, aki aggódva pislogott a barátjára, miközben még hátrébb tolta a pilóta szemüvegét, hogy többet takarjon. Ekkor állt meg az asztalánál a férfi.

Az emberi leányon kívül mindenki odakapta a fejét. Még a tündér is gyanakodva pislogott a békésen álldogáló, hatalomtól szagló alakra. Aki a játékos tenorján megszólalt:

- Leülhetek?

Szerette volna, ha mélyebb a hangja. Parancsolóbb. Azonban az morranás nélkül nem ment, és nem (igazán) fenyegetőzni jött. A vámpír felnézett rá. Nyelt egyet, majd óvatosan megszólalt:

- Nem mondhatok nemet a hercegemnek – bólintott igent.

- Csillag, gyere ide! – váltak harsogóbbá a virágok színei, ahogyan a tündér a barátnője felé nyúlt.

A szólított – aki elméletileg nem is hallott semmit – felvonta a szemöldökét, majd lebökött a batikolt kendőre, amin egy sokkolóan pontos védelmi pentagramma volt festve, és aminek a mértani közepén fetrengett.

A könyvét nem eresztette le. Láthatóan nem találta annyira érdekesnek a közéjük ereszkedett főnemest.

Lehet, mert tudta, hogy egy – igaz, az uralkodási sorban sokadik – tündérhercegnő mellett kalimpál? Szó szerint. Utána hanyatt fordult, és a levegőben egyensúlyozva a kötetet lapozott egyet. Aztán megdörzsölte az elnyomott könyökét.

A sátorban hangosodtak a kéjes, női sikkantások. A teremtés válaszul a hangerő gombhoz nyúlt. Ezt követően megdörzsölte a szemét. Vagy vizuális típus volt, vagy annyira hatalmas – és gyakorlatlan –, hogy önkéntelen látta, akire gondolt.

- Vért csempésztetek be? – húzta fel a szemöldökét a herceg.

Az alattvalója kényszeredetten a táskához kapott. Elvégre, nem akarta ezt leharcolni, és ott még lötyögött pár félig megalvadt tasak, ami néhány óra múlva úgyis használhatatlan lesz. Akkor már csak a véralmák maradnak.

A számonkérésre a leány a körben fújt egyet. A tündér kínlódva felnyögött, bár azért felült, hogy jobb helyzetből induljon, ha harcra kerül a sor. A leányka – akinek az üvöltő zenétől semmit sem kellett volna hallania – bosszúsan sziszegett: