Eredeti kiadás: Football Spy – Red Card

First published in Great Britain in 2026 by Hodder & Stoughton Limited

Hodder Children’s Books

An imprint of Hachette Children’s Group

Part of Hodder & Stoughton Limited Carmelite House

50 Victoria Embankment

London EC4Y 0DZ

www.hachette.co.uk

www.hachettechildrens.co.uk

Text copyright © Matt Oldfield, 2026

Illustrations copyright © Berat Pekmezci, 2026

All rights reserved.

Ionának, szeretettel és köszönettel

ELSŐ FEJEZET

– Na végre! – kiáltott fel Finn. Leugrott a kőpárkányról, és táskáját a hátára vetette. – A Maestro méltóztatott végre elhagyni az épületet! Mi tartott ennyi ideig, tesó?

Ethan kettesével szedve a lépcsőket robogott ki az iskolából. Mosolyt csalt az arcára, amikor meglátta, hogy a barátai ma is megvárták.

– Bocs, Jones tanár úrral eldumáltuk az időt. Foci – válaszolta apró vállrándítással. Ez elvileg azt jelentette: „nem nagy ügy”, de a többiek nem így gondolták.

– Úgy tudtam! – csattant fel Omar a tőle megszokott, egyszerre megértő és mérges hangon. – Mikor szoksz le erről? Csak jártatod a szádat a fociról, amikor játszhatnánk is?

Ezzel a mondattal együtt rögtön át is adta Ethannek a megvárakoztatásért járó büntetést: egy kellemes illatúnak a legnagyobb jóindulattal sem mondható, focicipőkkel teli, hatalmas zsákot. Ma Ethan cipeli hazáig. Miért nem hazudott inkább, mondjuk, valami házi feladatosat?

– Ha ennyire dörgölőzöl a tanárokhoz, a végén nyakörvet tesznek rád, és pórázon sétáltatnak majd – csatlakozott Isaac. Mindannyian felnevettek. Még Ethan is.

– Menjünk már! – türelmetlenkedett Finn, és tüntetőleg elindult. – A többiek már tuti ott vannak!

Ethan, Finn, Omar és Isaac még a Princetowni Általános Iskolában ismerték meg egymást és barátkoztak össze. És most, a Cheshami Gimnázium kilencedikeseiként éppolyan jó barátok – és éppolyan nagy szenvedélyük a foci.

– Hé, Ethan, láttad a videót, ami új kameraállásból mutatja a Hurricanes győztes gólját? – kérdezte Finn a forgalom zajában, a Horton Crescent felé menet, ahol mind a négyen laktak. – Haver, mekkora mázlitok volt… már megint! A beadásnál Danny Masters simán fellöki hátulról a hátvédet. A vak is látja. Nyilvánvaló szabálytalanság. Hogy nézte be a spori?

– Pedig egyszerű – felelte Omar keserűen. – Hogy is éneklik az ellenfél szurkolói? „A Hurricanes mindig csal!” Tessék, nézd csak meg, ha nem hiszed!

– Nem annyira egyértelmű ez – mondta Isaac a fejét rázva, szokás szerint ellentmondva Omarnak. – Szerintem a hátvéd az első érintésre már dobja is el magát.

– FOGALMAD SINCS RÓLA! – horkant fel Omar. – De halljuk, mit mond Ethan! És ha lehet, őszinte véleményt kérünk.

Egy újabb baráti „vita”, amiben szokás szerint Ethan a döntőbíró. Négyük közül ő volt a csendes, elmélkedő típus: a bölcs, ha úgy tetszik. Különösen a fociügyekben. És a többiek tiszteletben is tartották a véleményét. Ennek megfelelően most éppoly feszült csendben figyelték, ahogy Ethan többször is végignézi a videót, mintha maguk is a nézőtéren lennének.

Ethan hitt a fair play szellemében, ezért akkor is az őszinte véleményét mondta, amikor az a kedvenc csapata ellen szólt, bármennyire fájt is ez neki.

– Egyértelmű szabálytalanság – ismerte el végül. – A védőé a labda, ha Masters nem száll bele.

– Na ugye? – örvendezett Omar, a járdán lejtett örömtánccal ünnepelve „győzelmét”. – A Maestro azt mondta, nem gól!

Ethan még ötödikben kapta a barátaitól ezt a becenevet. Ő nyerte a világbajnokságról szóló iskolai kvízt. És nem is akárhogy: minden kérdésre tudta a választ, még arra is, ki az uruguayi szövetségi kapitány. Ki lenne? Óscar Tabárez. És bónuszpontot is kapott, mert még a kapitány becenevét is tudta: „El Maestro”, vagyis „a Mester”.

Akkor lett – és azóta is – Ethan beceneve Maestro, nem csupán futballtudása elismeréseként, hanem a játékstílusa miatt is, amiből nemsokára ízelítőt is adhat.

A Horton Crescenthez érve a fiúk nem otthonaik felé vették az irányt. Hol volt még az este, esőnek se híre, se hamva, és hideg sem volt, ezért a tömb szívében lévő, vén bitumenes pályához indultak: a „dühöngőhöz”, ahogy a helyi gyerekek maguk között nevezték. A pálya két végében állt ugyan egy-egy rozsdásodó kosárpalánk – háló persze már réges-rég nem volt a gyűrűkön –, de ez elsősorban focipálya volt. Az ő focipályájuk.

– Bocs, hogy késtünk. Ethan sara! – kiáltotta Omar. A fiúk a dühöngő kerítése előtti betonra dobták táskáikat.

– Gyertek, már megy a meccs! – kiáltott ki a kerítésen belülről egy Mustafa nevű srác. – Jason hálószaggatójáról lemaradtatok. Sajnálhatjátok.

– Máris!

Az iskolai pulóver le, a legjobb edzőcipő fel, és a négy barát már rohant is a kerítésen belülre. Omar és Isaac az egyik csapatba került, Finn és Ethan pedig a másikba.

– Kezdődhet a show!

Mivel a pálya egész apró volt, a csapatok viszont nagy létszámúak, itt minden meccs pörgős, hangos és nagy iramú volt, sok góllal és még több csellel. Létezik jobb dolog a világon? Gyakorlatilag határtalan játék, ahol csak egy dologra néznek ferde szemmel: a csak úgy, minden cifrázás nélkül a kapuba bikázott gólokra.

Pfuuuuuj, dögunalom! Nem, ez nem járta itt. A cél ezen a pályán mindig is a lehető leglátványosabb gól volt – minél őrültebb egy megoldás, annál jobb!

Egy átlépős cselre már fel sem figyeltek, a sarkazós átemelések és a „rabonák” – vagyis a láb mögötti keresztrúgások – már nagyobb tetszést arattak. De az igazi éljenzést mi más kaphatná, mint egy pimasz kis…

– Kötééééény!!!

Az utcai foci már csak ilyen. Van, akiknek ez nagyon is fekszik, és van, akiknek kevésbé.

Finn és Omar például imádtak látványos lábmunkájukkal villogni.

A Ridgefield Rovers Fociakadémia tagjaiként hetente három komoly edzésük volt. Nekik ezek a dühöngőbeli meccsek jelentették a szórakozást, az örömfocit.

– Az már igen! Remélem, valaki videózta! – kiáltotta Omar a meccset a kerítésen kívülről figyelő gyerekeknek, akik úgy rázták, zörgették a rácsot, mint a megvadult rabok a börtönben. A pályára tilos volt telefont bevinni, ezért kénytelenek voltak abban bízni, hogy a legpengébb megoldásokat a nézők felveszik, és felteszik a közösségi oldalakra.

– Most megmondom, virálvideó!

Omarral ellentétben Ethan sosem a feltűnést kereste a pályán. Számára a foci nem a cselekről és a látványos megoldásokról szólt, hanem az alapokról: labdalevétel, passz, helyezkedés, labdalevétel, passz, helyezkedés… A dühöngő állandó káoszában ő volt a hideg fej, aki gyorsan és okosan irányítja a játékot, sosem adja el a labdát. A csapat motorja.

A középpálya Maestrója.

Az ő játéka látványosságban meg sem közelítette a többiek technikai bravúrjait, viszont annál hatékonyabb volt. Szinte mindig az a csapat nyert, amelyikben ő játszott. Nem véletlenül.

– Mert a régi iskolát képviseli – mondogatta Finn előszeretettel, ha azt kérdezték, miért mindig Ethan kel el elsőként csapatválasztáskor. – Nézzétek csak meg, még a stoplisa is a retró, fekete fajta!

Igazából más oka volt, hogy Ethan ebben a régi, szétnyűtt Adidas Copában játszott, de erről nem szívesen beszélt – ahogy a nagy álmáról sem:

„Profi focista akarok lenni…” Kimondva nagyon bénán hangzik, pláne, hogy már tizenhárom éves, és még egyetlen tisztességes fociakadémia sem figyelt fel rá, nem úgy, mint Finnre és Omarra. Ezért Ethan inkább az agyában létező saját világába zárta ezt az álmát, édesanyja utolsó tanácsa mellé: „Derítsd ki, mi az, amit a világon mindennél jobban szeretsz, és csináld azt egész életedben!”

Ethan számára ez a foci. Ehhez kétség sem férhet. A pályán azonban mindig is nehéz volt kitűnnie. Nem ő a Horton Crescent leggyorsabb, legmagasabb, legerősebb játékosa. Nem cselgép és nem gólvágó. Agyban ő a király a pályán, de feltűnik ez egyáltalán bárkinek? Érdekel ez akárkit is? A focisulik megfigyelőit a jelek szerint nem…

A dühöngőben mindig extra gyorsan repült az idő, Ethan szinte észre sem vette, hogy időközben rájuk sötétedett.

– Jó ég, mennyi az idő? – kérdezte.

Egy fiú a kerítésen kívül elővette a telefonját.

– Mindjárt nyolc.

– Ne már! Rohannom kell, apám kinyír, ha nem vagyok otthon, de azonnal!

Már fordult is a dühöngő kijárata felé, Finn azonban átkarolta.

– Oké, Maestro, akkor… még egy gólig?

Ethan agyában villámgyors párbajok zajlottak. Foci vagy a család? Foci vagy vacsora? Foci vagy házi? Gyors mérlegelés után bólintott.

– Aki a következőt rúgja, az nyer!

– Ez a beszéd! Mehet is!

A játékosok nem kis része ekkorra már hazament, így négy a négyben folyt a játék. Tökéletes. Ethan „a forgalomban” érezte magát igazán elemében a pályán, de sosem árt, ha kicsit több a hely – különösen, ha az ember fel akarja hívni magára a figyelmet.

– Vagyok! – kérte a labdát Ethan a pálya közepén. Az érkező passzt nem egy helyben várta, és közben a mezőnyt pásztázta, felmérte a pozícióját:

Hogyan helyezkedik az ellenfél?

Hogyan helyezkednek a csapattársak?

Ez meg mi volt? Ethan a szeme sarkából mozgást észlelt a dühöngő kerítésén kívül, de erre most végképp nem volt ideje figyelni. Agya teljes kapacitását az foglalta le, ami a pályán zajlott.

Mennyi ideig tarthatja a labdát?

És ami a lényeg: mit csinál vele?

Így mire a passz megtalálta, Ethan már pontosan tudta, mit fog tenni.

Első érintésével balra húzta a labdát, a testével védve az oldalról rárontó Isaac elől.

Ezután kapásból hajszálpontos passzt küldött az Omar és Jason között nyíló, szűk résbe…

– Fantasztikus, Maestro!

Finn átvette a passzt – még hozzá sem ért a labdához, de már ünnepelt. A kapu üresen tátongott előtte, de egyszerűen nem állhatta meg, hogy ne egy rizikós, oda sem nézős, láb mögötti pöccintéssel emelje be a labdát. Elvégre az utcai foci valahol pont erről szól.

GÓÓÓÓÓÓL!!!

Bár a gólt Finn szerezte, kétség sem férhetett hozzá, kinek az érdeme volt valójában.

– MAESTROOOOOOO! – kiáltott vígan Mustafa, miközben az égnek emelte Ethant.

Ethan örömittasan lendült a levegőbe. „Mennyei érzés! Ezért imádom a focit!”

Ezt a gondolatot azonban rögtön követte egy másik: „Várjunk csak… kit láttam az előbb a rácson túl?”

Igen: ebben az örömteli pillanatban, amilyenhez foghatóban nagyon rég nem volt része, Ethan szeme és agya turbófokozatban ragadt.

A legtovább kitartó nézők is rég hazamentek már, de valaki mégiscsak volt ott, gondosan megbújva a nyírfák alatti sötétben. Ethan korábban mozgást észlelt ott, most pedig egy sötét pufidzsekis alak látszott, a baseballsapkája mélyen a szemébe húzva, hogy eltakarja az arcát. A sapka homlokrészén egy állat képe sejlett fel. Talán valami madár? Ilyen távolról nem lehetett biztosra megmondani, de Ethan ezt az apró részletet is elraktározta az elméjében, a többi érdekesség és random emlékfoszlány mellé, ahogy egy mókus elássa a makkot a télre készülvén.

Ki ez a baseballsapkás ismeretlen? És miért nézi a meccset? Sajnos, mire Ethan ismét talajt érzett a lába alatt, és gyorsan odapillantott, már senki nem állt ott.

Nocsak. Talán balra ment, a parkolóhoz? Nem, az üres.

A jobbra futó ösvény felé indult? Arra sincs senki.

Akárki volt is, egyszerűen felszívódott!

– Fura – mormolta magában Ethan. De nem volt ideje tovább rágódni a rejtélyen: a vacsoraidőt már lekéste, apja tán épp most készül a szemétbe önteni Ethan adagját.

– Király meccs volt, srácok! Holnap visszavágó! – kiáltotta hátra, már a Tredwell House felé rohanva.

MÁSODIK FEJEZET

Ethan a sprintereket meghazudtoló sebességgel, erősen lihegve rontott be a lakásba. Nem is csoda, hisz alighanem világcsúcsidő alatt teljesítette az ötemeletnyi lépcsőt.

– Bo… Bocs, apa! Az történt… – kezdte magyarázni Ethan a késést, de a mentegetőzést a konyhából érkező, szívbe markoló zaj szakította félbe.

A szemetes nyitópedáljára taposó láb hangja.

Ezt a porcelántányéron végigsöprő kés csikorgása követte.

A hangjátékot egy nehéz tömeg nedves placcsanása zárta a szemetes zacskójában.

Neeeee… a vacsora! Ethan lerúgta magáról a cipőt, és csúcssebességgel rohant a konyha felé. Közben azon gondolkodott, hogy a padlóra esett ételhez hasonlóan a szemetesből kikapart vacsora is ehető marad-e, ha öt másodpercen belül menti meg…

– Haha, ezt beetted!

A konyhába robbanó Ethant apja széles vigyorral fogadta, és egy üres tányérral a kezében: Ethan tányérjával. Hiába, Nigel Foxban még egy keményen átdolgozott, fárasztó nap végén sem tudott nyugodni a trollvér.

– Épp időben, fiam! – szólalt meg, és egy frissen megmikrózott, forrón gőzölgő bolognai spagettivel bőségesen megrakott tálat nyújtott Ethan felé.

– Örök hálám, az éhhalál küszöbén vagyok! – válaszolta Ethan. Olyan mohón kezdte falni a vacsorát, hogy megégette a száját. Járhatott volna sokkal rosszabbul is, tekintve, hogy az apja főztjéről van szó. A bántás legkisebb szándéka nélkül kijelenthető ugyanis, hogy – noha mindent elkövetett, hogy ehető étel kerüljön az asztalra, és az utóbbi időben kezdett egészen belejönni – nagyon nem szakácsnak született. Nem úgy, mint Ethan édesanyja…

– Hogy ment a játék? – érdeklődött az apja, miközben kissé oldalra döntött fejjel a dühöngőt nézte az ablakon át. – Nyertetek?

– Ez kérdés?

Ethan akkora lendülettel tüntette el a vacsoráját, hogy észre sem vette, amikor a nővére megjelent a konyhában. Pedig egyszer csak ott állt, csípőre tett kézzel, és mérgesen nézett kettejükre.

– Még csak le sincs szúrva, hogy későn ért haza? És nincs a szobájába küldve leckét írni? Ehelyett a hülye focimeccsről kérdezed, mintha az bármit is számítana? Kész, én feladom!

– Várj, Izzy! – kezdte volna az apjuk, de elkésett. A lány már a szobája felé viharzott, majd dühösen magára csapta az ajtót.

Ethan és az apja pár percig némán ültek az asztalnál. Az előbbi a nővére miatt magában mérgelődve ette a vacsoráját, az utóbbi pedig fejben próbálta megfogalmazni, mit mondjon majd a lányának.

– Nem válaszoltál a kérdésemre – szólalt meg végül az apa halkan, mintha nem akarná, hogy Izzy meghallja a kérdést. – Nyertetek?

Ethan bólintott, miután az utolsó falatot is lenyelte, majd hozzátette:

– És én adtam a győztes gólpasszt!

– Ez az, fiam! – mondta az apa, és felborzolta Ethan haját. Majd később megigazítom, gondolta Ethan. – Akkor most jöhet a házi feladat!

Ethan helyeslőleg bólintott, felkapta az előszobában ledobott hátizsákját, majd visszaült az asztalhoz. Mindig is idegesítette, hogy nem volt a lakásban a leckeírásra igazán alkalmas hely. Izzy lestoppolta magának a nagyobbik szobát, amelyik pedig Ethannek maradt, az igazából ki sem érdemelte a szoba nevet. Akkora volt, mint egy kamra, amibe a szokásos porszívó, villanykörték és régi cipők helyére egy ágyat tuszkoltak.

Mégis szerette. Itt magában lehetett, egyedül, ami nyilván sokkal jobb, mint a nővérével osztozni egy szobán. De egy ekkora helyiség tényleg csak alvásra volt jó. A leckét ezért a nappaliban, a tévé előtt ülve írta (amikor egyedül volt otthon), vagy a konyhaasztalnál (amikor, mint most is, úgy érezte, figyelik).

– No lám, a másodfokú egyenletek? Az az igazi! Hogy van Riley tanárnő? Még mindig holdjáró cipőben nyomja?

Izzy tért vissza. Készített két bögre forró csokit, és az egyiket Ethan elé csúsztatta. A békülés jele volt ez, amit Ethan örömmel fogadott el. Az előtte fekvő füzetben sorakozó X-ek sajnos nem azok voltak, amelyek a taktikai csapatfelállások ábráin az egyes játékosokat jelölik. E pillanatban egyáltalán nem érezte magát „Maestrónak”.

Ah, matek… Ethan szemében a tantárgyak legrosszabbika, kész rémálom. Itt egyáltalán nem segített a focitudása.

Földrajz? A fővárosokat, országneveket és nemzeti zászlókat Ethan nagyon jól ismerte a válogatottmeccsekről.

Történelem? E csodás sport révén, amit labdarúgásnak nevezünk, Ethan sokat tanult a második világháborúról, a Szovjetunióról, Németország újraegyesítéséről (ami az 1990-es vb és az 1992-es Eb között történt, ha valakit esetleg érdekel).

Nyelvek? Franciául, németül, spanyolul, olaszul, kínaiul és még arabul is tudta a „gól”, „győzelem”, „eredmény” és „csapat” szavakat.

De a matek? A foci miatt remekül tudott pontokat és gólokat számolni, a negyvenöt percet is gond nélkül szorozta meg kettővel – de a számtantudása itt nagyjából véget is ért. Másodfokú egyenletek? Esélytelen.

Ethan hatalmas szerencséjére azonban volt egy zseni nővére – ráadásul a jelek szerint épp jókedvében és barátságos hangulatban találta…

– Te emlékszel, hogyan kell ezt csinálni? – kérdezte, a tőle telhető legnagyobb kiskutyaszemekkel. – Szánd meg a szegény kistesót, mert nyakig benne van… légy szíves!

Ethan jól ismerte a nővérét, tudta jól, hogyan fog reagálni. Egy látványos szemforgatás után (a rend kedvéért) elmosolyodott, és leült az öccse mellé.

– Nem bánom… De kizárólag azért, mert ezt a témakört pont szeretem.

– Örök hálám, nővérkém, világbajnok vagy!

A cheshami gimiben mindenki ismerte Izzy Fox nevét, pedig sokuk sohasem találkozott vele személyesen. Ők általában a tanáraiktól hallottak róla, akik – Ethan keserű tapasztalata szerint is – IMÁDTAK Izzyvel példálózni.

„Ha nem sajnáljátok a kemény munkát, az meg fog látszani a jegyeiteken is. Ott van például Izzy Fox!”„Képzeld el, mi mindenre vihetnéd, ha egy kicsit jobban hasonlítanál Izzy Foxra!”

Izzy alighanem több díjat nyert az iskolai tanulmányi versenyeken, mint ahány gólt Ethan a dühöngőben lőtt. Remek vizsgaeredményeinek hála még az iskola büszkeségfalára is felkerült. Nem volt könnyű „Izzy Fox öccsének” lenni: olyan elvárásokat jelentett, amelyeknek megfelelni nemritkán nagy küszködést jelentett Ethan számára, különösen, amikor az olyan gyűlöletes tantárgyakról volt szó, mint a matek. A leckénél viszont nagyon jól jött a segítsége.

– …tehát ezek alapján X egyenlő…? – Izzy az egyenletírást hirtelen félbehagyva kérdőn nézett Ethanre.

– Hmmm… öt? – hangzott a felelet. Nem vak tipp volt, de biztos válasznak is túlzás lett volna nevezni.

– Pontosan – válaszolta nővére, büszkeséggel a hangjában. – Látod, simán megvan hozzá az eszed, ha nem a focin jár!

– Köszi. Gondolom, ezt bóknak szántad! – válaszolta Ethan mosolyogva.

– Akár… – vont vállat Izzy. – Amúgy bocs azért, amit korábban mondtam. Nem kellett volna úgy felkapnom a vizet. Ugye tudod, hogy csak jót akarok neked? Azt szeretném, ha a lehető legtöbbet hoznád ki abból, ami megadatott neked. A lehetőségeidből és a meglepően jó agyadból.

– „Meglepően jó?”

– Jól hallottad – vágott vissza a nővére nevetve. – De most komolyan. Nem azt mondom, hogy felejtsd el a focit. Csak azt, hogy a valóságot se.

– Miért, mi a valóság? – kérdezte Ethan, bár tudta előre a választ. Nem először volt műsoron ez a beszélgetés.

– Az, hogy az ifijátékosok kilencvenkilenc és fél százaléka nem jut el a profi szintig – folytatta Izzy. – És ebben a fociakadémiák csodagyerekei is benne vannak: Finn, Omar és a többiek.

– Tudom, tudom… értem én – válaszolta Ethan. – De ettől még álmodhatok róla, nem?

Látta, hogy a nővére felelni akar, úgyhogy még gyorsan hozzátette:

– Persze közben a suliban is villognék.

– Szép mentés volt – ismerte el Izzy, és felállt az asztaltól. – Jó éjszakát! Ne maradj fenn sokáig, jó?

– Becsszó.

A nővérétől kapott gyorstalpalónak köszönhetően Ethan villámgyorsan végigszáguldott a házi feladat maradékán. Ezzel is megvagyunk! Mindent visszapakolt a hátizsákjába, amit aztán kivitt az előszobába, hogy reggel csak fel kelljen kapnia. Jöhet az alvás!

Várjunk csak! A fáradtsággal küzdő szeme sarkából egy fehér borítékot pillantott meg a bejárati ajtó előtti szőnyegen. Nocsak. Az biztos, hogy amikor a fociból hazaért, még nem volt ott. Milyen levél lehet ez? Egy újabb befizetendő számla az apjának? Felkapta és megfordította a borítékot – nem, ez kivételesen neki szól…

A borítékon az ETHAN FOX név állt, csupa nagybetűkkel. Más azonban nem volt a borítékon: se cím, se bélyeg… vagyis csak úgy bedobta valaki. Nem emlékezett rá, hogy az este során hallotta volna a levélnyílás fedelének zörgését – az ajtó alatt csúsztatták be?

Izgi! Ethan gyors mozdulattal feltépte a borítékot, és olvasni kezdte a levelet:

Tisztelt Mr. Fox!

Örömmel hívom meg a Hurricanes FC 2024–25. évi U14-es korosztály játékosválogatójára. A válogató különféle edzéselemekből áll, amelyet próbamérkőzések követnek.

Amint azt bizonyára tudja, akadémiánk növendékei az Anglia korosztályos csúcsbajnokságának számító Nemzeti Ifjúsági Szuperligában, valamint az Európai Ifjúsági Bajnokok Ligája küzdelemsorozatában képviselhetik klubunkat, a Hurricanes FC-t.

Tudnivalók

A válogató napja: szeptember 7., szombat

Időpontok: regisztráció 10:30-tól; a válogató kezdési időpontja: 11:00; a válogató vége: körülbelül 15:00.

Helyszín: A Hurricanes FC edzőközpontja, London, SE17 8BD

• Kérjük, teljes edzőfelszerelést hozzon magával (sípcsontvédőt is).

• A helyszínen zuhanyzó és öltöző áll rendelkezésre.

• Szülőket/gondviselőket szívesen látunk. Végig a helyszínen maradhatnak, és követhetik az eseményeket.

A válogató után levélben értesítjük annak eredményéről. Amennyiben sikerrel vette azt, haladéktalanul csatlakoznia kell az akadémiához.

Üdvözlettel:

Alex Chambers,

a Hurricanes FC Akadémia igazgatója

TESSÉK? Ez nem lehet igaz! – gondolta Ethan reflexből. De egyetlen ismerőséről sem tudott elképzelni ennyire kegyetlen viccet. A barátairól biztosan nem, a nővéréről sem, és még a született mókamester apjából sem nézte ki. Arról nem is beszélve, hogy a levelet a klub hivatalos levélpapírjára írták. És mikor az olcsó okostelefonja nagy sokára hajlandó volt megtalálni a gyenge wifit, egy nyögvenyelős guglizással azt is sikerült kiderítenie, hogy a Hurricanes FC Akadémiájának igazgatóját csakugyan Alex Chambersnek hívják…

De akkor is… A Hurricanes FC? A saját és apja kedvenc csapata? London legjobb klubja? A még a Ridgefield Roversnél, Finn és Omar csapatánál is jobb Hurricanes? Újraolvasta a levelet, közben kérdések hada kavargott a fejében, például:

Miért érdekelné őket egy olyan játékos, mint én?

Ki hívta fel rám a figyelmüket?

Honnan tudták, hol lakom?

Honnan tudják egyáltalán, hogy ki vagyok?

Olyan… fura volt az egész. De… várjunk csak! Bár az esti fáradtság és izgalom keveréke lelassította kissé Ethan agyában a kerekek forgását, végül csak beindult a gépezet: hát persze! Hogy is felejthette el?

A rejtélyes, baseballsapkás alak! Lehet, hogy köze van a dologhoz?

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért a kiadó ügyvezető igazgatója felel.

Minden jog fenntartva.

Fordította: Sperla Gábor

Szerkesztette: Varga Betti

Olvasószerkesztő: Lehotka Gábor

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN 978 963 584 926 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Asap Condensed – SIL Open Font License

Chakra Petch – SIL Open Font License

Kalam – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Playfair – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License