Bandák és koponyás maszkok?
*felsóhajt, a kezére támasztja az állát,
rajongás csillog a tekintetében*
Azt hiszem, te meg én erkölcsileg erőteljesen
megkérdőjelezhető figurák vagyunk, kis mániákus.

AZ OLVASÓNAK

Kedves Olvasó!

Kapaszkodj, mert Arran hamarosan vad utazásra repít téged egy gyilkossággal, rejtélyekkel és sötét romantikával teli világba.

A potenciálisan felkavaró történetelemek listája igencsak hosszú, de a legtöbbször azt kérdezik tőlem, hogy a főhősöm bántja-e a hősnőmet. Nem. Arran megszállott férfi, bandavezér és egy pikáns klub tulajdonosa, de a nőket soha nem bántja. Ahogy egyik főhősöm sem. Persze előfordul, hogy a határokat feszegetik, azonban ez is része a szórakozásnak.

A figyelmeztetések teljes listája a következő lapon található.

Szeretném továbbá kiemelni, hogy a Skócia és Anglia határán fekvő Deadwater város az én képzeletem szüleménye: nem létezik, ezért itt azt csinálhatok, amit csak akarok. Nem véletlen az arcomon az ördögi vigyor.

Ismerős valahonnan Arran? Jó megfigyelő vagy. Elsőként a Dark Island Scots sorozatomban találkozhattál vele.

Most pedig fogd meg a kezem, és ugorjunk együtt a sötétségbe.

Szeretettel:

Jolie

FIGYELMEZTETÉSEK

(spoilert tartalmazhat!):

Maszkok

Bandák

Szexuális erőszak

Prostitúció

Gyilkosság és halál (kizárólag felnőtteket érint)

Kínzás (a hős bántja a rossz fiúkat)

Kétes beleegyezés

Kielégítő büntetés

Orgazmuskontroll

Orgazmusmegtagadás

Kukkolás

Szomnofília (öntudatlan személy szexuális izgatása)

Fenekelés

Tárgyak intim játékszerként való használata

Gyertyaviasz

Kések

Veszélyes játékok

Agresszív szexuális erőszak

Autóbaleset

Vér

Részletes szexuális leírások

Meztelenség

Félelem a sötéttől

Rémálmok

Kikötözés

Csoportos szex

LEJÁTSZÁSI LISTA

The Naked and Famous: Girls Like You

Camelphat and Elderbrook: Cola

M83: Midnight City

A Perfect Circle: Judith

Nine Inch Nails: Closer

Artemas: i like the way you kiss me

Taylor Swift: I Can Fix Him (No Really I Can)

Rui + Voluptuöus: Come Through

Ex-Habit: On Your Knees

Dutch Melrose & benny mayne: Rush

Sleep Token: Take Me Back to Eden

Bad Omens: The Death of Peace of Mind

(A Jolie Vines’ Fall Hard Reader Group
által összeállított lejátszási lista)

1. fejezet

Genevieve

A lakásommal szemben lévő árnyékos temető egyik régi kőfala mögé bújtam, és a két férfit figyeltem az ajtóm előtt. Izzadság csorgott a hátamon a félelemtől és a forró augusztusi éjszakától, ugyanis hőhullám borította el a várost.

– Édesem, ez az én helyem. Tűnés innen! – parancsolta egy hang a hátam mögül.

Összerezzentem és megpördültem.

A templom lépcsőjén egy nő az ultrarövid ruhája szegélyét igazgatta. Rám szegezte a tekintetét, aztán felszusszant, amitől a rózsaszín bubifrizurája meglendült a levegőben.

– Ó, te vagy az! Mi a frászt keresel itt kint ilyen ruhában? Azt hittem, strichelsz.

Visszafordítottam a tekintetemet a dombon kanyargó viktoriánus stílusú lakásokra, amelyek kívülről szépnek tűntek a gondos kőfaragás és a díszes ablakok miatt, amik a városközpontra néztek, de igazából bűzlöttek a penésztől, és remegtek a falaik.

A lakás, amelyen apámmal és a bátyámmal osztoztam, középen volt, az épület tetején. Már vagy ötven évvel ezelőtt le kellett volna bontani az egész helyet. Talán ezért jöttek az idegenek.

– Futni voltam – magyaráztam meg, hogy miért sportmelltartót és rövidnadrágot viseltem. A kezemben tartott jegeskávénak csak a felét ittam meg. – Cherry, láttad, mikor érkeztek azok az emberek?

A szexmunkás közelebb jött hozzám, de megelőzte az e-cigarettájának gyümölcsös illata. Együtt figyeltük az emeleti folyosó ablakát, ami mögött látható volt a lakásom bejárata.

A férfiak egyértelműen gengszterek voltak. Vastag nyakúak, és tiszta fekete ruhát viseltek. Valószínűleg nem betörők, tekintve, hogy kopogtak, és nem berúgták az ajtót. Senki sem volt otthon, szóval nem jártak szerencsével, ha a pénzre hajtottak.

– Gyanús – jegyezte meg Cherry. – Ne menj fel oda. Apád itthon van?

Megráztam a fejem, mire a mozdulattól a lófarokba kötött szőke hajszálaim izzadt nyakamra tapadtak.

– Egy hete nem láttam.

Az egyik férfi ismét bedörömbölt az ajtón, a hang pedig visszhangot vetett a nehéz éjszakai levegőben és a domboldalon felsorakozó házak között.

Cherry megmozdult mellettem. Amióta itt élek, az övé ez a terület, bár nem egy szomszédom megszólta őt a munkája miatt. Egy különösen csúnya megjegyzést követően, amit Mrs. B. tett rá az alattunk lévő lakásból, megkérdeztem Cherrytől a nevét, és mindig elbeszélgettem vele, amikor összefutottunk. Nem irigyeltem, hogy miből él, de fogadni mertem volna rá, hogy jobban keresett, mint én az ételfutár állásommal.

Ahonnan el fogok késni, ha a férfiak nem mennek el hamarosan.

– Fél órája még kint voltak. Általában nem szoktam lemaradni semmiről, de volt egy ügyfelem. Biztos az egyik szomszédod engedte be őket a kapun. Valószínűleg az az ostoba tehén a kiskutyákkal meg a karóval a seggében.

A másik gengszter lehajolt, és egy papírlapot vett elő egy aktatáskából. Az ajtómra tűzte.

Cherry felszisszent, és az utcára bökött az e-cigarettájával.

– Végrehajtók. Látod a piros írást? Az egy kilakoltatási végzés. Én aztán tudom, már egy csomó ilyet láttam. Az öreged nem fizette a lakbért.

Összeszorult a gyomrom az aggodalomtól. Riordan és én minden hónapban annyi pénzt adtunk apának, ami fedezte a számlákat. Az államtól is kapott rokkantnyugdíjat. Életbevágóan fontos volt, hogy tető legyen a fejünk felett – egyszer már voltunk hajléktalanok.

– Nem lehet. Ő…

– Meglépett a pénzzel. Te magad mondtad, hogy eltűnt. Ne legyél ennyire naiv.

Káromkodtam, és ezzel egy torokhangú kuncogást váltottam ki a mellettem álló nőből. Apa biztosan nem csinált ilyet. Előfordult, hogy időnként eltűnt és berúgott, de mindig visszajött.

Megszólalt a telefonom a szűk rövidnadrágom zsebében, ahol a kulcsommal együtt kényelmetlenül a combomba fúródott. Elővettem, és keresztbe tett lábbal leültem egy sírkő mögé a temető mohás ösvénye mellett, eltakarva a világító képernyőt, nehogy a férfiak észrevegyenek, majd kinyomtam a csengőt – ami a munkaidőm kezdetére figyelmeztetett. Már teljesítettem egy hatórás műszakot az ebédidőben, de vissza kellett mennem egy késő esti műszakra is. Ha nem tudok bejutni a lakásba, akkor zuhanyozás nélkül, a nem túl sokat takaró futóruhámban leszek kénytelen dolgozni.

Ez nem lenne túl ideális egy olyan munkánál, ahol ki-be járkálok a forgalmas éttermekben, majd az ügyfelek otthonában. Ezzel az öltözettel csak bajt hoznék a saját fejemre.

Átlapoztam a telefonkönyvemet, és felhívtam apát. Nem vette fel, mint ahogy az elmúlt héten egyszer sem, amikor kerestem. Aztán megpróbáltam elérni Riordant. A bátyám telefonja kicsörgött, de nem válaszolt. Bunkó. Írtam neki egy üzenetet.

Genevieve: Néhány férfi kilakoltatási végzést ragasztott az ajtónkra. Nem láttad apát?

Nem érkezett válasz.

– A kurva életbe – káromkodott Cherry. A belső combjához nyúlt, és letörölte a bőrén végigcsorgó folyadékot, majd a bokrok közé pöckölte. – Az utolsó fickó akkorát élvezett, mint egy elefánt.

Fúj. Együttérzőn grimaszoltam, és felfordult a gyomrom.

– Vigyázz, nehogy felcsináljanak egy elefántbébivel. Úgy hallottam, a terhesség szívás.

Cherry kuncogott.

– Ne izgulj. Ha teherbe esnék, az elefántfickó a városi tanács tagja. Megengedheti magának, hogy kifizesse a felmerülő költségeimet. – Aztán elhalványult a jókedve, és valami sötétebb érzelem uralkodott el az arckifejezésén. – Hétvégén feltöltődve jön vissza. Azt mondta, elhozza az egyik barátját is. Ezért nem lelkesedem annyira.

Az izzadtság lehűlt a bőrömön.

– Szoktál félni az ügyfeleidtől?

– Aranyos, hogy aggódsz. Szinte mindig magányos öregfiúk keresnek meg. Mind ugyanazt akarják, és nem a véremet. Jobb ez így nekem. Nem fogok egyik bandához sem tartozni.

Rohadjanak meg a bandák.

A város zaja egyre hangosabbnak tűnt, ez pedig fokozta a végrehajtóktól és a lakásunk elvesztésétől való félelmemet. A domb lábánál elterülő belvárosból dudaszó hallatszott, a dugóban araszoló autók piros hátsó lámpái pedig olyanok voltak, mint a vér, ahogy az artériákhoz hasonló utcákon áramlottak. A szórakozóhelyek és kocsmák felé tartó lármás emberek hangosan kiabáltak.

A rosszfiúk aurája, akik a helyet irányították, mindent átitatott, és mindig jelen volt a fenyegetés, hogy átvágják a város valamely vénáját.

Szerettem a várost, de teljes szívemből gyűlöltem a bandákat. Túl sokba került nekem, hogy behunyjam a szemem és elfordítsam a fejem, amit tulajdonképpen mindenkitől elvártak.

Lecsavartam az üvegem kupakját, és megittam az utolsó korty kávét, ami már meleg volt, de egy jó adag koffeint tartalmazott. A végrehajtók a falnak dőlve beszélgettek, és egyértelműen nem mozdultak, én pedig nem késhettem el a munkahelyemről, vagyis muszáj volt cselekednem.

Miközben felálltam, végignéztem a kint parkoló autók során. A bátyám öreg Roverje ott állt az egyik parkolóhelyen, ami azt jelentette, hogy Riordan aznap este a motorjával ment valahova.

Valamit ráterített az ülésre. A bőrdzsekijét?

Ha azt rakta oda, akkor az idióta egy szál vékony ingben furikázott a városban. Ugyanakkor ezzel lehetőséget is adott nekem. Vettem egy nagy levegőt, és előhalásztam a kulcsaimat. Nem volt jogosítványom, de a bátyám tanított vezetni. A fenébe is, igazán kölcsönadhatja a kabátját hajnalig.

– Cherry – suttogtam. – Megtennél nekem egy szívességet? Látod azt a sötétkék autót? A bátyámé.

– Az a fiú kurva dögös.

Megborzongtam, nem törődve a megjegyzésével.

– Szükségem van a kabátjára, hogy felvehessem a munkába, és ott van a kocsi ülésén, de aggódom, hogy azok az emberek tudni fogják, ki vagyok, ha lenéznek.

Cherry felvidult, és kihúzta magát, a mosolyában pedig egy csipetnyi büszkeség csillogott, mintha soha senki nem kért volna tőle olyan szívességet, aminek semmi köze a testéhez.

– Mindjárt hozom. Melyik ablakot törjem be?

Kitört belőlem a nevetés, és felemeltem a kulcsot.

– Ezt használd, oké?

Cherry a temető kijáratához sétált, és átment az úton. Rózsaszín hajú barátnőm alig egy perc alatt megszerezte a kabátot, és visszajött hozzám, átnyújtva a ruhadarabot a kulccsal együtt.

– Tessék.

– Istenem, megmentetted az életem. Tartozom neked.

– Dehogy tartozol, édesem. Jó érzés, ha valaki mosolyog, amikor elmegy mellettem, és nem húzza fel az orrát. Kedvesebb vagy velem, mint a legtöbben. Ez sokat jelent.

Felhúztam a bőrkabátot, aládugtam a szőke hajamat, és újra megnéztem az időt, majd káromkodtam.

– Mennem kell. Vigyázz magadra!

– Mint mindig.

Cherry csókot dobott, én pedig végigszaladtam az úton a forgalmas kereszteződéshez. Az onnan nyíló utca vezetett le a dombról a városba, és alig pár perc sétára volt attól a mellékutcától, ahol a robogót és a sisakot vettem fel munkába menet.

Felveszem a műszakomat, aztán megpróbálom újra felhívni a bátyámat, hogy segítsen megtalálni apát. A kilakoltatás mindkettőnk számára rémálom lenne. Már a puszta gondolattól rosszullét fogott el.

Az utca végén, a régi templom mellett hátranéztem, és mozgást láttam a temetőben a törött fogakként kiálló kövek között. Cherry volt egy férfival. Valamelyik öregfiújával, az ősz hajkorona alapján. Megfogta a kezét, és elvezette valahova a férfit, talán azért, hogy a templom lépcsőjén szopja le. Vagy dugjon vele.

Az orromat ráncolva elfordítottam a tekintetemet, és bedugtam a fülhallgatómat, egy dallal indítva az éjszakámat. A Girls Like You szólt a The Naked and Famoustől.

Furcsa választás, telefon.

Kiléptem a főútra, melynek mindkét oldalán boltok sorakoztak. A legtöbbjük már bezárt éjszakára, de a kirakatokban még világítottak a neonfények. A zene és annak ellenére, hogy igyekeznem kellett a munkahelyemre, továbbra is a temető körül jártak a gondolataim. Bármelyik seggfej véget vethetett volna Cherry életének azáltal, hogy kitöri a nyakát, vagy megfojtja. Bármelyik…

Fékcsikorgást hallottam. Éles fény vetült a testemre.

Tömör, forró fém csapódott belém, és végigcsúsztam az aszfalton. A bőrdzseki bordázott vállrészén szánkázva a járdaszegélyig siklottam, a fejhallgatóm pedig kirepült a fülemből az ütközés hatására.

Szent szar.

Kábultan és sokkos állapotban ültem fel, majd az egyik kezemmel a combomhoz kaptam, amit felhorzsolt az út. A véremtől ragacsos lett a tenyerem.

Kinyílt egy autó ajtaja.

– A kurva életbe – morogta valaki mély hangon.

A hatalmas fekete járműből kiszálló sofőrre emeltem a tekintetemet, aki az egyik kezét a felkarjára szorította, sötétszőke haja a szemébe hullott.

Gőz szállt fel a hűtőrácsból.

Ó, istenem. Kisétáltam egy autó elé. Egy drága autó elé. Talán még a sofőr is megsebesült miattam, legalábbis a tartásából ítélve. Össze kellett szednem magam, hogy eltűnjek innen a picsába.

De abban a pillanatban, ahogy fel akartam állni, a férfi hosszú léptekkel rám rontott, én pedig nem tudtam elmenekülni.

2. fejezet

Genevieve

– Beütötted a fejed? – kérdezte az idegen.

– N-nem.

– Kelj fel! – ajánlotta fel a kezét, majd megfogta a könyökömet, amikor figyelmen kívül hagytam az udvarias gesztust. Minimális erőfeszítéssel talpra állított, így észrevettem, hogy jóval magasabb és sokkal szélesebb volt nálam, a bicepsze majdnem szétfeszítette a fekete pólóját.

– Mi a fene történt?

Kinyitottam és becsuktam a számat, képtelen voltam válaszolni.

A férfi bosszúsan felsóhajtott.

– Meg kell nézetni azt a karcolást a lábadon. Gyere velem!

– Minden rendben.

Bocsánatot kellett volna kérnem, de egyszerűen nem tudtam.

A férfi nem figyelt rám, a karomat szorongatva terelt előre, így nem volt más választásom, mint vele menni. A hatalmas fekete autóját az út szélén állította meg egy zálogház előtt, hogy ne akadályozza a forgalmat.

Kinyitotta a hátsó ajtót, és úgy mozdult, mintha be akart volna rakni a járműbe.

– Nem szállok be a kocsidba – sikerült kinyögnöm.

– Csak beültetlek a hátsó ülésre, amíg ellátom a sérülést.

Felhorkantam, de még mindig a sokk hatása alatt voltam.

– Aztán meg elrabolsz? Nem, köszönöm.

A férfi arcvonásai eltorzultak a hitetlenségtől. Jóképű volt. A bolt neonfeliratának fényében nem tudtam eldönteni, hogy szürke vagy zöld a szeme, de azt láttam, hogy a szőke haja a tövénél sötétebb. Ránézésre azt mondtam volna, hogy a húszas évei közepén-végén járhat, tehát néhány évvel idősebb volt nálam – de a szép emberekben sokkal kevésbé lehet megbízni, mint bárki másban.

A férfi csípőre tette a kezét, majd a hátsó zsebéből elővette a pénztárcáját. Átnyújtotta nekem.

– Tartsd meg, ha megnyugtatásra van szükséged. Nem szokásom elrabolni azokat a nőket, akik a kocsim elé vetik magukat. Most pedig ülj le arra a kurva ülésre, amíg megkeresem az elsősegélydobozt.

Döbbenten forgattam a tárcát a kezemben. Barna bőr. Kártyák vagy ilyesmik voltak benne a bordák alapján. Mr. Elsősegély és Luxusautó az ülésre mutatott. Mint egy idióta, leültem rá, ő pedig a csomagtartóhoz lépett.

A combom erősen lüktetett a fájdalomtól, és az utcai lámpa fényében láttam, hogy a sápadt bőrömön élénkvörös karcolások éktelenkedtek, a mocskos út pedig összekoszolta a sebemet. Összerezzentem, hirtelen érezni kezdtem a baleset okozta sérülések mértékét. A karom is fájt, és kezdtem magamhoz térni a sokkos állapotból.

Még soha életemben nem csináltam ilyen ostobaságot. A szórakozottságom miatt egyenesen egy autó elé sétáltam. Értetlenül álltam a tetteim előtt.

A sofőr egy üveg vízzel, valamint egy kis zöld, cipzáras táskával tért vissza, amelyre egy fehér keresztet rajzoltak.

– Fogd meg ezt is – adta a kezembe a fülhallgatómat.

Észre sem vettem, hogy felvette.

Gyakorlott mozdulatokkal előhúzott egy csomagot az elsősegélydobozból, kinyitotta az üveget, majd beleöntötte a port, és megrázta, hogy összekeverje.

– Ez azért van, hogy kitisztítsuk a sebet, és kiszedjük belőle a koszt. Utána fertőtlenítőszert fújok rá, és bekötözöm.

– Orvos vagy? – kérdeztem.

Anélkül, hogy az arcomra nézett volna, elmosolyodott, majd röviden felnevetett, mintha valami vicceset mondtam volna.

– Nem. Vegyél egy mély levegőt. Ez csípni fog.

Ráöntötte a folyadékot a horzsolásomra. Rózsaszínű víz csorgott le a térdemre, én pedig összerezzentem, majd megpróbáltam úgy fordítani a lábamat, hogy a kosz az útra folyjon, ne pedig a drága autó belsejébe. A férfit látszólag nem érdekelte a mocsok: kinyitotta a steril törlőkendők csomagját, a szemembe nézett, hogy engedélyt kérjen, majd megfogta a combomat.

A világ összeszűkült, és elolvadtam.

Az ujjbegye a bőrömbe mélyedt, amitől kibillentem a lelki egyensúlyomból. A függőséget okozó, édes és kellemes érzés felébresztette az agyam egy inaktív részét. Felhevültem és izzadtam, pedig alig voltam felöltözve a bőrkabát alatt, ráadásul egyre inkább melegem lett.

Mi a fene volt ez?

Mintha ő is érezte volna, a férfi megtorpant, de továbbra is a combomra koncentrált. Aztán megrázta a fejét, és megdörzsölte a sebet.

Felkiáltottam, mert az ígéretéhez híven tényleg csípett.

– Ki kell tisztítani, különben elfertőződik. Kurva mocskosak az utcák – motyogta.

Élesen bólintottam, behunytam a szemem, és hagytam, hogy tegye a dolgát, miközben kizárólag a légzésemre koncentráltam, és csak akkor néztem rá újra, amikor leragasztotta a sebemet.

– Hol sérültél még meg? – kérdezte.

– Sehol. Jól vagyok.

Az ülés szélére csúsztam; a fájdalom, a furcsa vonzalom és az éjszaka összes többi érzése zavarba ejtőn kavargott bennem. Túl sokáig időztem itt, ezért mozognom kellett.

De a férfi elkapta a csuklómat.

– Csöpög a karodból a vér.

Azon csúsztam végig, és Riordan kabátja sem védte meg teljesen. Visszaültem, lehúztam a bőrkabát cipzárját, és kibújtattam belőle a karomat, így félig lekerült rólam a ruhadarab. Egy két és fél centiméteres vágás húzódott végig a felkaromon – biztos átlyukasztotta valami a kabátot.

A vörösesbarna csík egy vonalban folyt le az ujjamig.

– Nem olyan vészes – motyogtam.

De az idegen csak bámult rám, amitől magamhoz tértem. A kocsijában ültem egy szűk sportmelltartóban és rövidnadrágban. Elállta a menekülési utamat. Ha beljebb tolna az ülésen, csapdába esnék.

Figyelembe véve, hogy milyen fiatalnak tűnt, milyen drága volt a kocsija, és hogy szórakoztatónak tartotta az elsősegélynyújtást, vajon milyen ember lehetett? Ó, istenem.

Szemtől szembe kerültem egy bandataggal.

Lélegzet-visszafojtva bámultam vissza rá, és felgyorsult a szívverésem. Teljesen elvesztettem az eszemet.

Megfogta a vállát, mintha neki is fájdalmai lennének, de a tekintete végigsiklott a testemen, mielőtt ismét az arcomra nézett. Ítélkezés csillogott a szemében.

– Prostituált vagy?

Leesett az állam a döbbenettől.

Annyi mindent mondhatott volna. A harag éppolyan gyorsan öntötte el az agyamat, ahogy a lüktető vonzalom a testemet.

– Viccelsz? Azt hiszed, egy kurva vagyok, aki az utcán dolgozik? – kérdeztem mérgesen.

– Csak kérdeztem.

– Baszódj meg a kérdéseddel együtt. Nem vagyok kurva.

Némán bocsánatot kértem Cherrytől, akinek a templom lépcsője volt a birodalma, majd kiugrottam a kocsiból, így a férfi kénytelen volt hátrálni egy lépést. Nem ítéltem el az utcán dolgozó nőket, még akkor sem, ha ízléstelennek tartottam a munkájukat. Mi jogon tettem volna? De a haragom nem csillapodott.

Autók fénycsóvája árasztott el bennünket. Egy másik autó állt meg előttünk, aminek elöl nagy ezüstszínű hűtőrácsa volt, és két férfi körvonalát pillantottam meg benne a szélvédőn keresztül. A vádlóm nem reagált az újonnan érkezőkre.

Biztos az emberei voltak.

A francba. Hát ezt elcsesztem. Az idegen és az újonnan érkezett gengszter barátai között kapkodtam a tekintetemet.

Aztán vettem egy mély lélegzetet, hozzávágtam a tárcáját, és elfutottam, mintha az ördög üldözne.

*

Három órával később

A városközpontot elhagyva a külvárosba hajtottam a robogómmal, és végigsuhantam a Paignton Place sötét utcáján. Riordan barátnője itt lakott, és mivel a bátyám még mindig nem vette fel a telefont, úgy döntöttem, elnézek ide, útban a következő szállítmányom felvétele közben.

Meg kell találnom apát, hogy beszéljek vele. Azt akartam, hogy Riordan válaszoljon az istenverte hívásaimra. Mivel egyik sem jött össze, áttértem a B tervre.

Még akkor is, ha ez volt az utolsó hely, ahol lenni akartam.

Egész este egy rakás dolgom volt. Kicsivel éjfél után egyre több és több rendelés futott be, bár a választék a puccos éttermektől az egészen olcsó gyorskajákig ingadozott. A város tele volt egyetemistákkal, valamint fiatal szakemberekkel, akik drága vízparti lakásokban laktak, és élvezték az éjszakai életet. Aztán ott volt a bandák és csatlósaik alvilága. Mindezeknek köszönhetően sötétedés után virágzottak az üzletek. Két keréken, fülhallgatóval a fülemben cirkáltam a városban, és csak a sérüléseimből eredő szúró fájdalom terelte el a figyelmemet.

Moniqua lakótömbje előtt parkoltam le a robogót, reménykedve, hogy néhány perc múlva még mindig itt lesz, majd felkocogtam a lépcsőn, és nyújtózkodva becsengettem. Nem volt meg Moniqua egyik elérhetősége sem, így nem tudtam előre figyelmeztetni az érkezésemre, de üzentem Riordannek. Nem mintha a bátyám elolvasta volna az üzeneteit.

A doboz a falon kattant egyet, de senki sem szólalt meg.

Újra megnyomtam a kaputelefon gombját.

– Genevieve vagyok, Riordan húga. Feljöhetek?

Hallgatás következett, majd kinyílt az ajtó.

Odabent csípős húgyszag bűze fogadott, ráadásul az egyetlen folyosói lámpa pislákolt, baljós hangulatot kölcsönözve a bejárati ajtók hosszú sorának. Korábban csak egyszer jártam itt, amikor Riordan meg én bevásároltunk, és hoztunk ide is néhány dolgot.

Soha nem barátkoztam meg Moniquával, de örültem, hogy Rio jó pasija volt a hülye picsának.

Öt perc, bemegyek és kijövök. Meg tudom csinálni.

Felmentem a lépcsőn a harmadik emeletre, és közben nem időztem sokat a folyosókon. Valahonnan zene dübörgött, és egyéb szagok nyomták el a vizelet bűzét, a fanyar crack az édesebb marihuána illatával keveredett.

A kopogásomra egy férfi nyitott ajtót.

– Nocsak, nocsak. Mit látnak szemeim!

Hátrahőköltem. Moniquát csak simán nem kedveltem, de Dontól, az unokatestvérétől féltem. A fickó ízig-vérig bandatag volt, az arcán lévő pókhálós tetoválástól kezdve a minden mozdulatában ott rejlő erőszakig.

Most lazán markolt egy kést a kezében.

– Csak Riordanhöz jöttem, ha itt van – suttogtam.

Don tekintete végigsiklott a testemen, és elidőzött a csupasz lábamon. Aztán intett a fejével, hogy menjek be. Az agyam fellázadt, a végtagjaim nem akartak mozdulni, hogy bepréselődjek mellette a lakásba, de muszáj volt megtennem. A bejárati ajtó egyenesen egy tágas nappaliba nyílt, aminek az egyik végén kopott fotelek és kanapék sorakoztak, míg a másikon a konyhasarok kapott helyet.

Don arrébb sétált, és úgy ejtette le a pengéjét, hogy az beleállt a szőnyegbe, közvetlenül Moniqua mellett, aki egy kanapén ült, a háta mögött pedig egy másik nő épp a sűrű haját göndörítette egy hajsütő vassal. Moniqua fintorogva nézett az unokatestvérére, aki egy vicsorral válaszolt neki.

– Tisztítsd meg, és tüntesd el ezt a kibaszott fintort a pofádról.

Don elsétált, én pedig fellélegeztem, ahogy enyhült a félelmem.

Moniqua mellé léptem.

– Itt van a bátyám?

– Látod őt? – emelte fel a kést, és a telt ajka undorodva legörbült.

– Nem, és nem veszi fel a telefonját. Beszélnem kell vele.

– Miről?

Haboztam.

– Családi ügy.

– Én vagyok a nője. Mindent tudok róla.

Ebben kételkedtem, de ezt nem akartam megmondani neki, aki épp egy kétes eredetű barna foltot tisztított le az unokatestvére késéről.

Moniqua összepréselte az ajkát.

– Ma este dolga van a városban, tudod, milyenek a fiúk, amikor üzletelnek. Ha felhívom, felveszi, de előbb tedd fel nekem a kis kérdésedet, hogy lássam, érdemes-e ezzel zavarni őt.

A kurva életbe. Nyugalmat erőltettem magamra, figyelmen kívül hagyva a burkolt üzenetet, miszerint Riordan bandaügyet intéz, mert ez hazugság volt.

– Oké, igazából az apánkat kell megtalálnom. Már egy hete nem volt otthon.

– És? Mit számít ez? Mindig ezt csinálja.

Kivártam. Igaza volt – apa az év nagy részében körülbelül olyan megbízható volt, mint az időjárás –, de úgy éreztem, ezúttal másról van szó. Általában bejelentette, amikor elment valahova, és néha kaptam egy-egy rosszul begépelt választ az üzeneteimre.

Moniqua felszisszent, majd rácsapott a haját igazgató nő kezére.

– Megégetted a kibaszott fülemet. Vigyázz! – Visszafordította rám a tekintetét. – Néhány napja láttam az apádat. Sydney-vel van.

– Az kicsoda? – Soha nem hallottam még ezt a nevet.

– Egy sztriptíztáncosnő – mosolyodott el; láthatóan élvezte ezt a helyzetet.

Még jobban összeszorítottam a fogaimat.

– Megvan Sydney száma?

– Mi vagyok én, tudakozó?

– Van ötleted, hol dolgozik?

Moniqua a szemét forgatta.

– Deadwaterben csak egy sztriptízbár van, és valószínűleg ma este is ott dolgozik, de sok szerencsét hozzá, hogy ilyen ruhában bejuss oda. Egyébként mit csináltál a lábaddal?

A fehér kötésre nyomta az ujját, én pedig összerezzentem a fájdalomtól, és elhátráltam.

– Köszönöm a segítséget – morogtam, majd kisétáltam a lakásból.

A folyosón szaladni kezdtem, miközben az járt a fejemben, hogy miben mesterkedhet az apám. Mióta anya meghalt, és kénytelen volt magához venni engem meg Riót, több barátnője is volt, de egyik sem tartott sokáig, így ez az új nő sem okozott nagy meglepetést. De…

Egy kéz hátulról megragadta az enyémet.

Valaki a falhoz szorított.

Elakadt a lélegzetem, és azon kaptam magam, hogy Don üres tekintetébe meredek. Valamitől be volt állva. A szaga csiklandozta az orromat. Azonban a rettegés minden más gondolatot kiszorított a fejemből.

– Hová sietsz ennyire? – Lehajolt, és az orrával végigsimított az állkapcsomon.

– Engedj el – könyörögtem.

– Nem, szerintem nem foglak elengedni. Úgy hallottam, nem vagy biztonságban otthon, ha apád lelépett.

Remegtem, és kiszáradt a szám.

– Félsz? Majd én vigyázok rád. Senki sem fog hozzád érni, ha az én csajom vagy. – A forró lehelete a torkomat égette, a teste pedig a falhoz szorította az enyémet. Aztán megmarkolta a mellemet a bőrdzsekin keresztül. Erősen. – Ha az enyém lennél, bárkit megtalálnék, akit csak akarsz.

Küzdöttem ellene, de egy centit sem tudtam mozdítani rajta. Nem voltam erősebb ennél a görénynél. Nem tudtam lelökni magamról.

– Bajba kerülök a munkahelyemen, ha nem megyek vissza – sikerült kinyögnöm.

Eltelt egy pillanat. Majd egy újabb.

Don hátrahúzódott.

– A szaros kis munkádat választanád helyettem? Mi a fasz, te kurva!

Ellökte magát tőlem, majd a lábam elé köpött, és visszament a lakásba. Amikor egyedül maradtam a sötétben, megroggyant a térdem; a félelmem feltűnő és valóságos volt. De eszemben sem volt ott maradni, és megvárni, hogy meggondolja magát. Az éjszaka számtalan veszélyt rejtegetett a városban, azonban gyorsan megtanultam eligazodni közöttük. Ez is csak egy szar incidens volt a sok közül, és legalább kaptam egy nyomot, amin elindulhattam, hogy megtaláljam az apámat.

Szerencsémre a robogóm ott volt, ahol hagytam, bár a következő feladatomat jelző applikáció pirosan villogott, tudatva, hogy büntetést kell fizetnem a késedelem miatt.

Újabb egy óra telt el, mire lemehettem a folyónál lévő hatalmas, vörös téglából épült raktárépülethez, amely a város klubjainak epicentruma volt.

Dübörgő basszus rázta a régi dokképületekből álló ipari utcát. Emberek tömegei sétáltak végig a széles, kikötői sugárúton.

Az út túloldaláról figyeltem a kluboknak helyet adó hatalmas, nyolcszintes épület bejáratát.

Két sor kígyózott előtte. Az egyikben a férfiak egy ajtón keresztül léphettek be az épületbe, a belső teret pedig egy függöny takarta el, miközben egy kidobó felületesen ellenőrizte az érkezőket, de gyorsan be is terelte őket. Az ajtó fölötti rózsaszínű neonfeliraton az állt, hogy DIVINE. Ez volt a sztriptízbár. A másik sor forgalmasabb volt, az emberek türelmetlenül álltak az éjszakai klub előtt, ezt az oldalt DIVIDE-nak hívták. Még soha nem jártam odabent.

Néhány kidobó elküldött egy párt, a fickó pedig azt kiabálta, hogy csak egy kibaszott edzőcipője van, szóval mi mást vehetett volna fel. Rajtam még mindig a futócipőm meg a rövidnadrágom volt egy mostanra már erősen viseltes bőrdzseki alatt, ami a kelleténél több számmal nagyobb volt. Kizárt, hogy beengedjenek a szórakozóhelyre, ráadásul a sztriptízbár oldalára egyetlen nő sem lépett be.

Mégis meg kellett próbálnom. Kihúztam magam, átkeltem az úton, és úgy vonultam a kidobók elé, mintha oda tartoznék.

Az első rám szegezte a tekintetét.

– Eltévedt, kisasszony?

– Nem. Be… bemehetek?

– Milyen célból?

Szóra nyitottam a számat, majd becsuktam, és egy pillanatra nem jutott eszembe semmilyen magyarázat. A fenébe, csak arra tudtam gondolni, hogy szaglászni akarok.

– Csak azok a nők akarnak bejutni ide, akik leánybúcsút tartanak, akiket a pasijuk rángat ide, vagy akik itt dolgoznak. – Összefonta a karját a mellkasán. – Önre egyik sem igaz, édesem.

– Nem, de…

Elfordította rólam a tekintetét, és egy csapat férfira nézett, akik felénk sétáltak az úton.

– Tegyen magának egy szívességet, és tűnjön el innen.

Csalódottan felsóhajtottam, és visszamentem a helyemre, hogy a kocsik mögül leskelődjek tovább. Jobb tervre volt szükségem, ha meg akartam találni az apámat meg a sztriptíztáncos barátnőjét.

Egy taxi állt meg velem szemben, és két hölgy szállt ki belőle, mindketten gyönyörűek és elegánsak voltak, a hajuk fényes, a sminkjük tökéletes. Karonfogva sétáltak a bejárathoz, és a kidobó a személyi igazolványuk ellenőrzése nélkül, szótlanul beengedte őket. Biztos itt dolgoztak.

Váratlanul megszállt az ihlet.

Holnap, ha apa addig nem jön haza, visszatérek, és ezúttal bejutok az épületbe.

3. fejezet

Genevieve

Eljött a péntek este. Túl voltam egy tízórás műszakon; már jóval ebédidő előtt becsekkoltam, majd nyolckor végeztem, annak ellenére, hogy a főnököm megkért, hogy túlórázzak.

Abban a reményben mentem haza, hogy valamelyik családtagomat otthon találom, de senki nem volt ott, ahogy akkor sem, amikor a hajnali órákban hazaértem. Levettem a kilakoltatási végzést, és áttanulmányoztam az apró betűs részt. Cherrynek igaza volt a pénzzel kapcsolatban: apa több ezer dollárnyi lakbérrel tartozott. Harminc napunk maradt rendezni a tartozást, vagy a végrehajtók kidobnak minket.

Elfogott a rettegés.

Létfontosságúvá vált, hogy megtaláljam apát.

Legalább a bátyám visszaírt. Egy rövid „Majd hívlak” üzenetet küldött, de legalább tudtam, hogy él, amikor szükségem van rá.

Sietve lezuhanyoztam, az áramfogyasztás felemésztette a pénzt, amit a villanyórára tettem, mindenemet megborotváltam, és levettem a kötést, amit az idegen ragasztott rám az előző este. A horzsolásom a lila és a vörös árnyalataiban pompázott, de már nem vérzett. Ahogy a karomon lévő vágás sem. Mindkettőt le kellett fednem, ha jól akartam kinézni ezen az estén.

Felvettem a fürdőköpenyt, megszárítottam a hajamat a pici hálószobámban, és addig hidratáltam a bőrömet, amíg csillogni nem kezdett. Aztán kimentem a nappaliba, és levadásztam a sminkes táskámat.

Az ablakból egy alak körvonalait pillantottam meg odakint.

Kétszer is ellenőriztem, aztán hevesen dobogó szívvel bámulni kezdtem. Ő volt az, a férfi, aki elütött. Egyedül állt az utcai lámpa alatt, a sárga fény megvilágította, és lágyított a jóképű vonásain. Akárcsak az előző nap, most is perzselően meleg este volt, a hőhullám nem akart véget érni, és az én titokzatos pasim szűk pólót meg farmernadrágot viselt.

Nem felejtettem el, hogyan reagáltam rá. Hogy az érintése valami furcsát tett az agyammal.

Ha miattam jött ide, az… érdekes volt. Talán én is ugyanilyen hatással voltam rá.

Vagy talán ugyanolyan volt, mint Don – újabb bandatag, aki szórakozni akart egy nővel.

Elöntött az adrenalin. Az étkezőasztalunkon egy félig megivott jegeskávé gyöngyözött, amit a helyi kisboltban vettem; a koffeinfüggőségem volt az egyetlen igazi káros szenvedélyem, így a szívem máris hevesen kalapált. Ez volt az egyetlen mentségem a tettemre.

Kinyitottam az ablakot, és kihajoltam rajta.

– Szia.

A férfi a hangomat kereste. Amikor észrevett, oldalra döntötte a fejét, majd átsétált az úton.

– Miért ólálkodsz a házam előtt? – faggattam.

Hülye, ostoba lány. Most megtudta, hol lakom. Mi a fene bajom volt? Egyszer futok össze egy jóképű sráccal, és máris elvesztem a józan eszemet.

– Vadásztam rád, kis mániákus. A legjobb tippem szerint: ugyanott, ugyanabban az időben, mint tegnap – szólt fel.

Szemügyre vettem őt.

– Arra az esetre, hátha megint a kocsid elé ugranék?

Elmosolyodott.

– Valami ilyesmi.

Összeszorult a gyomrom. Az ilyen mosolynak illegálisnak kellene lennie.

Mivel nem válaszoltam, folytatta:

– Aggódtam. Súlyosnak tűntek a sérüléseid, de elszaladtál.

Eszembe jutott, hogy mi volt az, ami zavart. A hiba, amit elkövetett, amikor megkérdezte, hogy szexet árulok-e a megélhetésemért. Ki akartam javítani. Valamilyen okból kifolyólag ez fájó pontként égett bennem.

Most pedig itt volt, így lehetőségem nyílt arra, hogy helyretegyem a dolgokat.

– Egyedül vagy? – kérdeztem.

Kitárta a karját.

– Mint látod.

– Várj meg ott – parancsoltam, és becsaptam az ablakot.

A hálószobámban gyorsan felvettem egy rövidnadrágot meg egy spagettipántos felsőt, majd balerinacipőt húztam. Felkaptam a kulcsaimat, elhagytam a lakást, és lekocogtam a lépcsőn.

Odakint széles lépcsősor vezetett le a járdára. A fickó a lépcső alján várakozott.

A könnyű nyári ruhámban a sérüléseim teljes egészében látszottak, de a férfi az arcomra szegezte a tekintetét. Forróság árasztotta el a testemet, és a furcsa vonzalomtól görcsbe rándult a gyomrom. Becsuktam az ajtót, ami még mindig meleg volt, bár már alkonyodott, és nekitámaszkodtam.

Egy pillanatig egyikünk sem szólalt meg.

Aztán a férfi megköszörülte a torkát.

– Arrannek hívnak. Látni akartalak…

– Mert elütöttél az autóddal, és biztosra akartál menni, nehogy bepereljelek, vagy meghaljak? Értem.

Szórakozottan elvigyorodott.

– Leszarom, ha beperelnek. Erős ütközés volt. Beütöttem a vállam a kormányba, és tele lettem tőle zúzódással. Neked sokkal rosszabb lehetett. Látni akartam, hogy még tudsz járni.

A vállára pillantottam, és elképzeltem őt félmeztelenül. Szép alakja volt, és körbelengte a veszély. Talán verekedett, mint néha a bátyám, bár Arran keze nem volt sebes, és az orra is egyenesnek tűnt.

– Az én hibám volt. Megérdemeltem, amit kaptam.

A combomra siklott a tekintete.

– Fáj?

Valahogy szexuális felhangot kapott a kérdése.

– Akarod, hogy fájjon? – csúszott ki a számon.

Ez meg honnan a fenéből jött?

Összevonta a szemöldökét.

– Valószínűleg nem, de nyitott vagyok rá, hogy meggyőzz az ellenkezőjéről.

Egy sötétzöld autó lassított az utcán, ahogy felénk közeledett. Hunyorogva néztem rá, aztán meghűlt a vér az ereimben. Don, Moniqua erőszakos unokatestvére ült a volán mögött. Engem és a férfit bámulta, akivel beszéltem.

Istenem. Don az a típus volt, aki mindig fegyvert hordott magával. Soha nem láttam nála pisztolyt, de a késekkel jól bánt, és ezt elég fenyegetőnek tartottam. Ha miattam jött, akkor vagy el kell menekülnöm innen, vagy elterelni magamról a figyelmét.

Visszafordítottam Arranre a tekintetemet.

– Gyere be. Meg akarom nézni a válladat.

Nem mozdult.

– Aggódsz értem?

Aggódtam, de nem azért, amiért gondolta. Még mindig nem moccant.

– Add ide újra a tárcádat megőrzésre, és megbízom benned. Csak ne kezdj el fogdosni.

Ez már elég volt ahhoz, hogy zsebre dugott kézzel felsétáljon a lépcsőn.

– Persze, hogy nem foglak fogdosni.

Az emeleten beengedtem apa lakásába, és hirtelen az idegen szemével láttam. Nem itt nőttem fel, és egyik bútor sem volt az enyém. A nappali sarkaiban fekete penészfoltok éktelenkedtek, a tapéta pedig felhámlott ott, ahol túl sokszor súroltam. De legalább rend volt, nem halmozódtak sörösdobozok a vízszintes felületeken, mert apa naphosszat a kanapén ült. Nem szívta el a teret előlünk a hosszú lábú Riordan.

Csak én és a nagy ember. Az otthonomban.

Abban a pillanatban, ahogy becsukta mögöttünk az ajtót, újból óvatosság lett úrrá rajtam. Arran kinyújtott felém valamit, én pedig ijedten néztem rá. A tárcáját akarta odaadni, rajta a jogosítványával.

– Vedd el. Küldj egy képet róla az egyik barátodnak vagy a szomszédodnak, ha akarod.

Elfogadtam, és automatikusan elolvastam a részleteket.

Arran Daniels, huszonnyolc éves, a róla készült képen vadul jóképűnek tűnt, ami nem volt igazságos egy állami igazolványon. De legalább a nevét illetően őszinte volt.

A nappalin átvágva az ablakhoz sétált, amin keresztül üdvözöltem, és az utcát figyelte.

– Ki ült a kocsiban?

Felsóhajtottam.

– Hogy vetted észre? Háttal álltál az útnak.

– Van fülem, és pont téged néztelek.

Ami azt jelentette, hogy tudta értelmezni a reakciómat. Megborzongtam, és átöleltem magam.

– Egy rosszfiú. Remélhetőleg már elment.

Arran egy pillanatig a sötét úton tartotta a tekintetét, aztán az ebédlőasztalhoz lépett, megfogott egy széket, és azzal együtt tért vissza az ablakhoz, ahol kintről is látni lehetett őt.

– Hamarosan indulnom kell dolgozni, de megvárom, hogy biztonságban legyél.

– Nem kell ezt tenned.

– Tudom. Duplán is segíthetek, ha közben megmutatod a horzsolásodat.

Felemeltem az állam, de nem mozdultam az ajtó melletti helyemről.

– Előbb te mutasd meg a tiédet.

Habozott, és egy vigyor váltotta fel a semleges arckifejezését. Aztán előrehajolt, és levette a pólóját, felfedve meztelen felsőtestét. Megmozgatta a vállát.

– A rosszfiúnak játszok, aki az utcáról figyel minket. Ne ijedj meg.

Megijedni? Egyáltalán nem riadtam meg. A fantáziám elég nagyot tévedett az alakjával kapcsolatban. Tónusos volt, de robusztusan férfias is, erős izmokkal. Vonalak, talán hegek szelték át a bőrét, és fekete tintával festett tetoválások díszítették az oldalát. Egy fekete kör egy képpel a belsejében. Egy koponya. Átkozottul szexi.

Aztán megpillantottam a vállán a zúzódást. A lábam önálló életre kelt, és addig vitt előre, amíg pontosan előtte nem álltam.

– Megütötted a kormányban, amikor fékeztél miattam – emeltem fel a kezem. Aztán visszahúztam. Őrültség lett volna megérinteni őt.

– Semmiség.

– Viccelsz? Ez egy hatalmas zúzódás. Hozok rá valamit.

– Nem szükséges – kiáltotta utánam.

– Nem te vagy az egyetlen, akinek van elsősegélydoboza – kiabáltam vissza. Pár pillanat múlva vattával és egy üveg árnikával tértem vissza hozzá. A vattát belemártottam a gyógyszerbe, majd letettem az üveget az ablakpárkányra. – Szeretnéd te csinálni, vagy kenjem be én?

– Mi a fene ez?

– Árnika? Segít a zúzódáson. Gyorsabban gyógyul tőle.

Arran láthatóan kétkedve húzta fel az orrát, de elfordította a fejét, hogy jelezze, folytassam.

Közelebb hajolva hozzá, kinyújtottam a kezem, és próbáltam nem tudomást venni az egyre növekvő feszültségről, ami abból fakadt, hogy ennyire közel voltunk egymáshoz. Megtapogattam a bőrét, és az árnika erős szagát háttérbe szorította Arran sokkal kellemesebb illata. Valami sötét és férfias aroma áradt belőle. Ettől még közelebb hajoltam hozzá.

Az oldat sötétebbé tette a zúzódást, és egy kis egyensúly helyreállt, miután mindkettőnket megsebeztem.

Sőt, a testemnek kifejezetten jólesett egy hús-vér, vonzó férfi mellett lenni. Több mint egy évvel ezelőtt jártam együtt az utolsó barátommal, és nem szerettem a futó viszonyokat.

A vágy egyre jobban elhatalmasodott rajtam. Arran szisszenése felerősítette a köztünk lévő szenvedélyt, amikor a szétterpesztett térde közé léptem. Ökölbe szorította a kezét.

– Gyakran sétálsz így bele a forgalomba? – tette fel a kérdést halkan és rekedten.

– Nem. Általában erősebb az önfenntartó ösztönöm. Valami elterelte a figyelmemet.

– Micsoda?

Vállat vontam, és témát váltottam, hogy megpróbáljam rendezni a gondolataimat, miközben a köztünk lévő vonzalom tovább erősödött. Semmit nem kellett tudnia a magánéletemről.

– Azt mondtad, menned kell dolgozni. Milyen munka kezdődik éjszaka?

– Menedzsment.

– Hol?

Megnyomtam a kulcscsontját, ahol a zúzódás a legsötétebb volt, mire Arran összerezzent. Hirtelen felállt, és a csípőmnél fogva leültetett, hogy helyet cseréljünk.

– Te jössz.

Tágra nyílt szemmel fogadtam a váltást.

– Jól vagyok.

Arran letérdelt, és a sebes combomra pillantott, nem ért hozzám, de elég közel volt ahhoz, hogy a férfias hatás megduplázódjon.

– Még a nevedet sem árultad el.

– Genevieve – suttogtam.

Elmosolyodott.

– Szép.

A hangulat megváltozott. Feszült lett. A testem elolvadt.

Eszembe jutott a hozzám intézett kérdése, mire idegesen felnevettem az orrom alatt, ami az összes érzésemet elárulta.

– Még mindig nem vagyok prostituált.

Arran meglepetten pislogott.

– Tudom. Nem számítana, ha az lennél. Nincs azzal semmi baj.

Szemügyre vettem. Ha kihajolnék az ablakon, valószínűleg látnám Cherryt a templom lépcsőjén, amint valami mocskos szarházi pénzért bántalmazza. Senki sem gondolhatta, hogy ez egy nagyszerű karrierválasztás, függetlenül a nők választási jogától. Azt azonban nem értettem, hogy miért ilyen elnéző ez a férfi.

– De igen, van vele baj. Az egy szar munka, ha egyáltalán munkának lehet nevezni.

Arran hátradőlt, és kitisztult a tekintete. A köztünk lévő levegő lehűlt, ő pedig felállt, hogy visszavegye magára a pólóját. Visszatért a tárgyilagos énje.

– Nem egyedül laksz ezen a helyen, ugye?

Megráztam a fejem.

– Jó. Akkor nem sokáig leszel egyedül.

Felém hajolt, mire megdermedtem, de csak a tárcáját vette le az ablakpárkányról, és visszarakta az igazolványát a helyére. Az ajtó felé menet megpillantotta a jegeskávémat, amiben már majdnem teljesen elolvadtak a jégkockák.

– Ez a tiéd?

Bólintottam, ő pedig felemelte, és ivott egy istenverte kortyot a szívószálamon keresztül.

– Nem olyan édes, mint vártam.

Meredten bámultam rá.

Aztán a zavarba ejtő idegen kisétált az ajtómon.

Az isteni kávémért nyúltam, és újra kinyitottam az ablakot, miközben a poharat kiürítve bámultam, ahogy a férfi elsétál. Valahol a közelben szirénák visítottak, az élet a szokásos mederben zajlott a városban.

De akárcsak tegnap, amikor elszaladtam Arran elől, ő most sem nézett hátra.

4. fejezet

Arran

Ökölbe szorított kézzel haladtam végig a klub forgalmas folyosóin, és egy elismerő szóval köszöntem azoknak, akik üdvözöltek.

Az irodámban Shade már a vörös téglafalnak dőlve várt. A barátom homlokráncolva nézte a telefonját, és az ujjai a torkán tekergő tetoválások köré fonódtak. Az egyik kézfején egy koponya alsó fele díszelgett. A másikon a skót zászló, így tisztelgett az öröksége előtt.

– Baj van? – ültem le a bőrfotelomra, a Divine és a Divide közös menedzseri székére.

Shade rám emelte a tekintetét.

– Intenzív rendőri jelenlétet tapasztaltak a város északi részén. A pletykák szerint gyilkosság történt. Kivételesen nem mi vagyunk az elkövetők.

Megmerevedtem. Korábban az északi városrészben jártam. Ahol Genevieve lakott. Nem volt túl szép a hely, de a bandák területén kívül esett, így elkerülték a város legnagyobb veszélyei.

Mégis: valaki elhajtott a lakása előtt, és megijesztette. Talán célba vette őt. Az emléktől kirázott a hideg.

– Tudunk valamit a halottról?

Shade egyetlen fejrázással nemet intett.

– Kapcsolatba lépsz a kontaktoddal?

Felmordultam, és elküldtem egy kérést az éterbe, miközben rossz érzés vett erőt rajtam. Kizárt, hogy ő legyen az áldozat. Épp egy órája voltam a lakásán. Bár az előző este majdnem megölte magát, amikor kisétált a kocsim elé.

Kibaszott sokáig tartott, mire választ kaptam.

DetF: Egy kurva. Nem a tiéd.

DetF Faszkalap detektívet takarta; egyszer hallottam, amikor valaki így nevezte a rendőrségi informátoromat, és egyszerűen megragadt a név a fejemben. Mindenki más Kenney rendőrfőnökként ismerte, és egy érzéketlen szemétládának tartotta. Én nem kezeltem olyan nemtörődöm módon a halott nőt, mint ő.

Egyszerre éreztem undort, és sajnáltam egy élet elvesztését.

Arran: Leírás?

DetF: Rózsaszín haj, egy köteg óvszer, sok vér a meztelen testén. Te ezt élvezed?

Shade végighallgatta, ahogy megosztottam vele a részleteket, és egy pillanatra elrévedt a tekintete. Tudtam, hogy elkalandoztak a gondolatai, a sötét utcák, a verseny, az üldözés és a vörös vér járt a fejében, ami az ilyen szarságok utáni takarításunk során folyt; ez volt a közös időtöltésünk.

– Ki kell derítenünk, hogy ki tette – csattant fel.

– Egyetértek. Hogy a picsába kerülte el az a nő a figyelmünket?

Shade arckifejezése megváltozott, a figyelme elszakadt az éjszaka vonzásától, és rám nézett.

– Ötletem sincs. Majd megoldjuk, jó? Kiderítjük, hogy ki a tettes, és fizetni fog a bűnéért.

Az elkövetőt megbüntethetjük, de az elhunytért már semmit sem tehettünk.

– Nem menthetsz meg mindenkit – tette hozzá a barátom.

Ezt nem fogadtam el.

Az a minimum, hogy megpróbálom. Ezen az estén ez nem sikerült.

Ráadásul abban a pillanatban az irodát sem hagyhattam ott, bármennyire is akartam. Mindkét klub tele volt, és mindkettő előtt hosszú sor kígyózott. Az asztaloknál, a rudaknál és az ágyakban dolgozó nők boldogok lesznek. Sajnos nekem be kellett érnem azzal a tudattal, hogy a zsaruk legalább egy napig a város északi részén nyüzsögnek majd, így az átlagosnál nagyobb biztonságban lesznek a lakosok a bűn városában.

Persze ettől még vissza akartam menni oda. És nem tudtam megmagyarázni azt a késztetést sem, hogy újra benézzek a mániákus szabálytalankodóhoz. Legalább ő még életben volt.

Hirtelen eszembe jutott a lakása. A combja, amikor letérdeltem, hogy megvizsgáljam. A formás dereka. Mintha villám csapott volna belém, amikor megérintett.

Mi a fasz volt ez az egész?

– Mi a dolgom? – morogtam.

Shade zsebre vágta a telefonját.

– Egy alkalmazott szeretne beszélni veled, utána pedig van egy jelentkezőnk a játékra.

– Későn futott be.

A játék másnap este lesz, és az összes többi résztvevő hetekkel ezelőtt lefoglalta a helyét.

– Volt egy kiesőnk. Ő a következő a sorban.

Bekopogtak az irodába, mire Shade ajtót nyitott. A fejével intett az illetőnek, hogy lépjen be. Dixie, az egyik sztriptíztáncosnőnk sétált be mellette a helyiségbe. A nő a klub egyenruháját viselte, égig érő magas sarkú cipőt és egy átlátszó alsóneműszettet, amely kiemelte a mellét. Általában, ha valamelyik nő beszélni akart velem, előbb köntöst vett fel magára.

Az üres székre mutattam a sötét íróasztalom túloldalán.

– Miben segíthetek?

Dixie megvető pillantással nézett a székre, majd megkerülte az asztalt, hogy a hozzám legközelebbi sarkára üljön. Úgy pózolt, ahogy a színpadon szokott, majd előrehajolt, és odafigyelt, hogy a lehető legelőnyösebb szögből mutassa meg nekem a nagy mellét és a karcsú derekát. Aztán egy kevésbé elnéző pillantást vetett Shade-re.

– Magunkra hagynál minket egy kicsit?

Shade szórakozottan oldalra döntötte a fejét, én pedig magamba fojtottam egy nyögést.

Időnként egy-egy alkalmazottnak merész ötlete támadt. Csábítási rituáléba kezdtek, aminek én voltam a középpontjában.

– Shade itt marad.

Dixie felvonta a laminált szemöldökét, majd lazán vállat vont.

– Ha erre buktok, fiúk… én bármire kapható vagyok. Sőt, azon gondolkodtam, milyen magányos lehet itt önnek egyedül, Mr. Daniels. Ennyi felelősség, és nincs senki, akivel megoszthatná. – A nő közelebb hajolt hozzám. – Tudom, hogy ott van a csapata, de az nem olyan, mintha valaki gondoskodna magáról. Vagy odafigyelne minden szükségletére.

Az agyam sebességet váltott; megfeledkeztem a csábítás közepén tartó nőről, és rögtön Genevieve jutott az eszembe. Aki beengedett a lakásába. Aki úgy ápolta a zúzódásomat, mintha fontosnak tartotta volna a sérülésemet.

Én csak ültem, amíg ő ápolt, a farkam felállt, és az összes józan eszem elhagyott.

Dixie hirtelen az ölembe ejtette a csontos fenekét, és átkarolta a nyakamat.

– Figyeltem önt. Látom, hogy magányos. Egy nő észreveszi az ilyesmit, ráadásul nyilvánvaló, hogy a többi lány közül egy sem indítja be a fantáziáját. Hadd mutassam meg, hogy én mennyire más vagyok! Hadd elégítsem ki minden vágyát!

Shade a szájára szorította a kezét a helyiség túloldalán, és elfojtott egy nevetést.

Dixie kikapcsolta a melltartóját. Lenyűgöző gyorsasággal megpördült, hogy lovaglóülésben az ölembe telepedjen, majd a teljességgel érzéketlen farkamhoz dörgölte magát. Nem mozdultam, meg sem próbáltam stabilizálni, vagy megsimogatni a fenekét. Az ilyen események óraműpontossággal megtörténtek. Az egyik új nő lehetőséget látott abban, hogy a csajom legyen, és mindent megtett, hogy megszerezzen magának.

Dixie a csípőjét mozgatva szenvedélyesen felnyögött, és gondoskodott róla, hogy a melle a mellkasomat súrolja, mielőtt az arcomba nyomta. De a homlokán izzadtság gyöngyözött. Nem működött a csábításra tett kísérlete, és erre kezdett ő is rájönni.

– A kurva életbe. – Shade feladta, és hangosan röhögni kezdett.

Dixie duzzogva fordította a férfira a tekintetét. Aztán diadalmasan felemelte az állát, mintha zseniális ötlete támadt volna.

– Hé, nevető fiú, nem akarsz idejönni, hogy csatlakozz hozzánk? Csókolj meg, miközben megdug a főnök. Mindketten megkaphattok. Lehúzom a sliccedet, és megbaszhatod a számat. Osztozhatunk. Vagy megdughattok egyszerre is. Már régóta edzem erre.

Shade felsóhajtott, és nyomkodni kezdte a telefonját.

– Hívom Alishát.

Dixie szeme felcsillant.

– Igen! Lány a lánnyal! Azt csináljuk, amit csak akartok. Az asztalra fekszem, ő pedig kinyalhat, amíg ti figyeltek minket.

Aztán hibát követett el. A vállamba mélyesztette a pirosra lakozott körmét, egyenesen a zúzódásba, amit Genevieve ápolt. Nem a fájdalom miatt pattantam fel, valami más érzés volt az oka.

Dixie az ölemből a padlóra esett.

Keresztbe tett karral hátraléptem, és Shade megállt mellettem. Ugyanabban a pillanatban Alisha érkezett sietve az irodába, hosszú platinaszőke fürtjei elegánsan omlottak a lila köntösére. Az idősebb nő várakozóan felvonta a szemöldökét, majd kiszúrta a földön ülő alkalmazottját.

Frusztráltan grimaszolt.

– Ne már, még egy? Úgy sajnálom, Arran. Drágám, kelj fel, a picsába!

Elindult Dixie felé, aki feltápászkodott a magas sarkújában, és a döbbenet helyét a megalázottság érzése vette át kipirult arcán.

– Milyen szexklubtulajdonos az, aki nem szereti a szexet? – nyafogott Dixie. – Nem működik a farka? Valami baj van vele?

Ha zavarba akart hozni, akkor kudarcot vallott. De a tűrőképességem a végét járta.

Intettem Alishának, a műveleti menedzseremnek, bár ő utálta, és nem is használta ezt a címet.

– Vidd ki innen. De utána gyere vissza, szükségem van rád valami más miatt.

Dixie lerázta magáról Alishát, és igyekezett visszakapcsolni a melltartóját a kemény műmellén.

– Akkor a tiéd a főnök? Miért nem mondtad?

– Igen, ő az enyém, és egy kibaszott gonosz kurva tudok lenni, ha bárki hozzányúl a pasimhoz – kacsintott rám Alisha Dixie háta mögött.

– Nem tudtam! Azt hittem, szabad. Kérlek, ne rúgj ki!

Az ajtó túloldalán egy őr megfogta Dixie karját, majd lehajolt, hogy meghallgassa Alisha utasítását, aki vagy azt mondta neki, hogy kísérje ki a nőt a klubból, vagy azt, hogy ad még egy esélyt, ha Dixie megígéri, hogy csak azt a faszt próbálja elcsábítani, amiért fizetnek neki. Ez nem az én dolgom volt.

Becsuktam rájuk az ajtót.

– Nincs semmi baj a farkammal – mondtam az iroda csendjébe.

Shade nevetésben tört ki.

– Egy szót sem szóltam.

– De gondoltál rá. Ne azon járjon az eszed, hogy mi van a nadrágomban!

– Persze, testvér.

Odasétált egy szekrényhez, és kihúzta a legfelső fémfiókját. Két kendőt vett ki belőle. Egy koponya alsó fele látszott rajta – a minta pont úgy nézett ki, mint a kezén lévő tetoválás. A csapatom jele.

Az egyiket felém dobta, a másikat pedig úgy kötötte a fejére, hogy a kendő az orrától az állkapcsáig eltakarta, és csak a szúrós kék tekintete látszott ki a sötét hajzuhatag alól. Automatikusan ugyanezt tettem én is. Azoknak a társaságában, akik nekünk dolgoztak, nem vettük a fáradtságot, hogy maszkot húzzunk, de a következő látogatóm újonnan érkezett.

A kívülállóknak pedig félniük kellett tőlünk.

Apám mellett megtanultam, hogy a körülöttem lévő emberek terrorizálása garantálja a sikert. Mindent gyűlöltem, amit ő tanított nekem, azonban ez a taktika hasznosnak bizonyult abban a világban, amiben éltem. Amit én alakítottam ki magamnak, és amiért a véremet adtam.

Miután Alisha visszatért, helyet foglalt a szoba szélén, de nem kötött kendőt az arca elé. Az ajtó ismét kinyílt, és Convict lépett be rajta, a csapatom egy másik tagja. Mögöttem helyezkedett el, az arcát már eltakarta.

Shade kinyitotta az ajtót, hogy beengedjen egy karcsú, szőke nőt.

Egy pillanatra megdermedtem.

A játék jelentkezője annyira hasonlított Genevieve-re, hogy megbénultam, de csak a félhomályos iroda űzött csalfa tréfát a szememmel. Feltűnő volt a haja árnyalata. Egy másodperccel később a fényre lépett, és a hasonlóság megszűnt.

Valami nagy baj lehetett velem, ha a kis mániákusomat láttam másokban.

Nem-Genevieve mindannyiunkon végignézett, és látható idegességgel markolta meg a szék háttámláját.

– Ülj le! – parancsoltam.

Gyorsan helyet foglalt, majd mély levegőt vett, hogy visszanyerje a nyugalmát.

Shade előrelépett, és megszólította.

– Natasha Reid, huszonnégy éves, New Yorkban volt elsőbálozó, majd a felső tízezer tagja. Mit keres egy ilyen nő a mi játékunkban?

A maszkom elrejtette a mosolyomat. A legtöbb nő, aki belépett ide, olyan volt, mint ő.

Natasha nyelt egyet.

– Én… azt akarom, hogy birtokoljanak.

Shade sötéten felnevetett.

– Érdekes szóválasztás, de pontos. A beküldött iratok átmentek az ellenőrzésen, aláírtad a felelősségi nyilatkozatot, és azt állítod, hogy megértetted, de tényleg felkészültél arra, ami odalent történik? Húsz férfi, öt lány. Üldözni fognak, levetkőztetnek, letepernek, megküzdenek érted, aztán megdugnak. Nincs választásod. Egy lány sem mondhat nemet, ha elkezdődik a játék. Vér fog folyni. Amelyik férfi nyer, az visz haza, és ebbe nektek nincs beleszólásotok. Attól a másodperctől kezdve, hogy átlépsz a küszöbön, és a zár kattan a hátad mögött, egészen addig, amíg le nem jár az idő, az övé leszel. A gazdádé. Világos?

A nő mellkasa sebesen emelkedett és süllyedt, a pulzusa a torkában lüktetett. Natasha megértette, amit Shade mondott. Ennek köszönhetően működött a játék. Ez volt olyan ellenállhatatlan a versenyben.

Úgy felpezsdítette a vért, mint semmi más. Pontosan olyan hatást ért el, amire a versenyzők vágytak. Legalábbis nekem ezt mondták.

A nő gyorsan bólintott.

Alisha átvette a szót.

– Megérted, hogy a férfiak is vállalnak bizonyos kötelezettségeket?

Natasha most már nyugodtabban bólintott.

– Ezt akarom. Egy évvel ezelőtt bekerült a játékba egy ismerősöm a lányszövetségből, és annyira… elégedetten távozott innen. Én is szeretnék megtapasztalni mindent, ami neki megadatott. Készen állok.

– Megérted az időkorlátokat is? – faggatta Alisha.

– Igen. Nem dolgozom, és most diplomáztam le. Minden benne van a kitöltött nyomtatványokban. Kérem!

Alisha csettintett a nyelvével, majd elvette az asztalomról a várakozó szerződést meg egy tollat. Megkocogtatta a tollat, elnyújtva a pillanatot, aztán átadta Natashának, aki látható megkönnyebbüléssel írta alá a szerződést.

Újabb áldozat harapott a fűbe. Kíváncsi voltam, vajon másnap is ilyen boldog lesz-e, amikor egy csapat sóvár férfi teperi a hideg kőpadlóra.

Az új jelentkezőt kikísérték az irodámból.

– Alisha – szólaltam meg figyelmeztető hangon.

Valamit elfelejtett.

Alisha Natasha után sietett, és útközben felkapott a polcról egy gyermekről készült fotót. A folyosó végén felemelte, és feltette a kérdésemet. Natasha hunyorított.

Mint minden alkalommal, most is visszatartottam a lélegzetemet.

És ahogy mindig, most is ugyanaz történt: az újonnan érkező vállat vont, engem pedig mély csalódottság öntött el.

Lecsúsztam a székemen, és hagytam, hogy átjárjon a frusztráció.

– Egyszer valaki igent fog mondani – vigasztalt Shade. Visszaállt a szokásos helyére az iroda hátsó részében.

Nem válaszoltam. Az a gyerek most tizenegy vagy tizenkét éves lenne. Egy évtizeddel idősebb, mint az egyetlen kép, amim róla volt. Minden egyes eltelt évvel egyre jobban fogyott a reményem.

– Kibaszottul jó nő – jegyezte meg Convict a másik oldalamról. – Micsoda verekedést fog okozni. Valaki ketté fogja hasítani!

Elégedetlenül, de türelmesen pillantottam rá.

– Nem erről szól a játék.

Bár én is pont erre gondoltam.

– Tudom, de kurva jó lesz végignézni.

A csapatom soha, de soha nem vehetett részt a játékban, de mindig voltak megfigyelőink. Ők bíróként teljesítettek szolgálatot, és nem tehettek róla, ha élvezték, amit láttak. Szükség volt rájuk mint döntőbírókra, ha olyan helyzet adódott. Én magam ritkán figyeltem a játékot. Más dolgok kötötték le az időmet.

Alisha visszatért a helyiségbe.

– Két új vendégünk van. Mindkettő az elmúlt percekben bukkant fel.

– Mit szeretnének? – kérdeztem.

– Az első be akar szállni a játékba. A második azt mondta, munkát szeretne. Bármilyen munkát.

Nem tetszett ez a bármilyen munka megjegyzés. Kétségbeesettnek tűnt. Az itt dolgozó nők és a néhány férfi úgy jött be ide, hogy pontosan tudták, hol vannak a határaik. Néhányan csak vetkőzni akartak. Mások soha nem táncoltak, és a fenti szinten dolgoztak, ahol a hátukon keresték a kenyerüket. Vagy a hasukon. Vagy négykézláb. Fejjel lefelé. Amit a kuncsaft követelt.

Felsóhajtottam, mire Alisha kinyitotta az ajtót. A jelentkező olyan magabiztosan lépett be a helyiségbe, ami az előző nőből hiányzott. Pokolian formás alakja volt, és egy csillogó ezüstruhát viselt, ami egy díjátadóhoz passzolna igazán. Végignézett a maszkos arcunkon, de nem félelemmel, mint az előtte lévő nő, hanem kíváncsian, mintha keresne valamit.

– A játék miatt jöttem – jelentette be.

– Nem – érkezett a válasz hátulról.

Shade halkan, sötéten és halálosan szólalt meg. Szokatlan volt tőle ilyen gyors ítéletet hallani. Mindannyiunknak megvolt a maga szerepe; én irányítottam, de ha el akarta utasítani a nőt, én támogatni fogom.

Megköszörültem a torkomat.

– Ezúttal nem. Telt ház van.

A nő hátrasöpörte hosszú, barna haját a válla mögé.

– Ahogy hallottam, itt mindig szükség van nőkre. Férfiakból bőven elég a jelentkező. Vegyetek be engem is. Kitöltöttem az összes űrlapot.

Shade szinte morgásszerű hangot adott ki magából.

– Sajnálom, de a válaszom nem – jelentettem ki teljesen közömbösen.

– Akkor legközelebb visszajövök.

A nő bosszúsan összepréselte az ajkát, de Alisha megfogta a karját, és elvonszolta.

– Szedd a lábad, és szaladj vissza apucihoz – morogta Shade az orra alatt.

A nőt kikísérték, és Alisha egy pillanatra megmutatta neki a képet, amit elkerülhetetlenül követett a csalódottságom.

– Az utolsó, aztán eltűnhetünk innen – jelentette be Convict. – Shade, ismerted azt a lányt?

Shade nem válaszolt, inkább visszabújt az iroda árnyékába. Nyilvánvalóan ismerte, de joga volt megőrizni a titkait.

Alisha intett az este utolsó vendégének.

Megigazítottam a koponyamaszkomat, és készen álltam távozni innen. Nem az én stílusom volt az íróasztal mögött ülni. Általában az épületben járőröztem, és figyeltem, nincs-e valami baj a kuncsaftokkal. Vagy felkerestem a rendőrséget, hogy még több részletet tudjak meg a meggyilkolt nőkről.

Utána pedig Shade-del bevehettük a várost, hogy szabadon engedjük a bennünk élő sötétséget. Hogy elkezdjünk vadászni.

De a gondolataim kiürültek.

A látogatókra eső reflektorok éles fényében Genevieve sétált be az irodámba.

5. fejezet

Genevieve

A tervem működött. A kidobó beengedett, amikor azt mondtam, hogy egy állásra jelentkezem, így beálltam egy rövid sorba, ahol az emberek arra vártak, hogy bekísérjék őket egy irodába. De most már én következtem, és a helyiség tele volt istenverte koponyamaszkos férfiakkal.

Utáltam a maszkokat.

Megijesztett, hogy nem láttam az arckifejezésüket. Ráadásul fel sem ismertem volna őket, ha valaha újra találkoznánk. Bárki lehetett velem szemben.

Az ultraférfias, sötét fa íróasztal túloldalán a férfiak némán meredtek rám. Az iroda tágas volt, és ipari hangulatú, a vörös téglából épült raktárépület falát nem vakolták be. Semmi nem lágyította a rideg összhatást. Se képek, se egy kanapé.

Fény sem volt sok. A férfiak félig a sötétbe burkolództak, míg én a reflektorfényben álltam. A bőröm bizsergett az éberségtől, a gyomrom pedig összeszorult a rettegéstől.

Aztán egy oldalt álló nő feltett egy kérdést. Alig vettem őt észre, annyira megijesztettek a maszkos férfiak.

– Munkát keresel. Pontosan mit akarsz csinálni? – kérdezte.

Nagyot nyeltem.

– Mindenre nyitott vagyok. Szükségem van a pénzre, és keményen dolgozom.

– Menj a szomszéd kocsmába. Ott van szabad hely – jegyezte meg.

– Mi van a sztriptíztánccal?

Mind a négyen meredten bámultak rám. Alig néhány órája még Arran, az idegen – aki félmeztelenül ült az otthonomban – torkának ugrottam a pénzért vetkőző nők miatt. Nem voltam sem prostituált, sem sztriptíztáncosnő. Nem értettem hozzá.

Csak azt kellett elérnem, hogy végigjárhassam az épületet, és megtaláljam a nőt, akivel az apám lógott.

Talán még ő maga is itt volt valahol, bár ezt nem tartottam valószínűnek. Már több mint egy hete nem járt otthon, és a pénze is biztosan elfogyott.

Az asztalnál ülő férfi hátradőlt, egy másik pedig lehajolt egy rövid szóváltás erejéig, amit nem hallottam. Úgy vettem észre, hogy a széken ülő pasas volt a főnök. Nagydarab és izmos. Mindegyikük az volt, a két, oldalt álldogáló fickót ráadásul rengeteg tetoválás is borította.

Akivel a főnök beszélt, felém biccentett az állával.

– Vetkőztél már valaha? – kérdezte skót akcentussal.

Megrándultam.

– Nem. Legalábbis nem pénzért.

Egyikük sem nevetett.

A főnök összeérintette a két tenyerét.

– Mégis itt vagy egy sztriptízbárban. Miből gondolod, hogy jó lennél benne?

Ismerős volt a hangja, de nem tudtam hova tenni. Nem bírtam válaszolni. Aligha mondhattam, hogy csak azért jöttem ide, hogy megtaláljak valakit. Gyorsabban kidobtak volna, mintha felkiáltanék, hogy itt van a rendőrség.

– Biztos van olyan pozíció, ahol elkel a segítségem.

Az válaszolt, aki először megszólított.

– Talán. Mindenkinek, aki a raktár ezen oldalán dolgozik, meghallgatáson kell részt vennie. Felkészültél rá?

Meghallgatás? A francba.

Kiszáradt a szám. Gyorsan járt az agyam, miközben azon kattogtam, hogyan úszhatnám meg, hogy le kelljen vennem a kis, fekete ruhámat.

– Nem lenne baj, ha előtte valaki gyorsan körbevezetne itt? Tudom, hogy megfelelően kiszolgálhatnám az igényeket, de új nekem ez a terep. Szeretnék kérni egy lehetőséget, hogy betájoljam magam.

Nemet fognak mondani. Ebben biztos voltam. Kitaláltam egy tartalék tervet is, miszerint kint téblábolok, és minden távozótól megkérdezem, hogy ismeri-e Sydney-t, de ez elég gyenge volt. Igazából szerettem volna kettesben maradni az egyik itt dolgozó nővel.

Legnagyobb meglepetésemre a főnök egyetértően biccentett. Intett a nőnek, aki odament hozzá, és meghallgatta halk utasítását.

Aztán a nő elmosolyodott, és a gyönyörűen manikűrözött ujjával rám mutatott.

– Körbevezetlek. Rövid lesz, aztán visszatérünk ide. Ne vesztegesd az időmet, Jenny.

Rögtön készen álltam az indulásra, még az sem érdekelt, hogy elrontotta a nevemet. Gen voltam a családomnak, de csak nekik. Mindenki másnak Genevieve. A Jenny abszolút nem volt hozzám köthető, de el fogom viselni ezt a nevet, ha segít megtalálni az apámat.

Megkönnyebbülten fellélegeztem, amikor elhagytuk az irodát, hogy megszabadultam a koponyamaszkos férfiak vizslató tekintetétől, de megvártam, hogy elsétáljunk a kidobó mellett, és beljebb menjünk a klubba, mielőtt megszólaltam.

– Ez nagyon intenzív volt.

– Itt dolgozni nem sétagalopp.

– Hogy hívnak? – kérdeztem.

Futó pillantást vetett rám a szeme sarkából.

– Alisha.

– Régóta vagy itt alkalmazva?

Nagyon szerettem volna olyasvalakivel találkozni, aki az összes nőt ismeri.

Alisha nem válaszolt. Megkocogtatott egy billentyűzetet, majd kinyitott egy ajtót, ami egy sötét folyosóra nyílt, ahol a falakat vastag, rózsaszínű szövet díszítette, amely a talpunk alatt is folytatódott. Ez elnémította a zene lüktetését, amely az épület másik végéből érkezett. A folyosó mindkét oldalán csukott ajtók voltak.

– Privát szobák a tánchoz – magyarázta, ahogy jobbra és balra mutatott.

A folyosó végén kinyílt egy ajtó, a helyiségben mögötte fények kavarogtak, és a keskeny résen át vonagló embereket láttam. Egy sztriptíztáncosnő, akin mindösszesen egy aprócska bugyi volt, egy jóval idősebb férfit kísért, aki végig a nő mellkasára szegezte a tekintetét. A vén lókötőnek gyakorlatilag csorgott a nyála, és alig vett észre minket, ahogy a nő bevitte egy szobába, majd becsukta maguk mögött az ajtót.

– Előfordul, hogy… – kerestem a szavakat. – A kuncsaft a táncnál többet kap?

– Dolgozol-e bármilyen minőségben a rendőrségnek, akár alkalmazottként, akár külön megbízási szerződéssel? – torpant meg Alisha.

– Nem – válaszoltam. – Ételfutár vagyok.

Szemügyre vett engem. Hozzá és ahhoz a nőhöz képest, akit az imént láttam egy ügyféllel, erősen alulöltöztem, annak ellenére, hogy begöndörítettem a szőke hajamat, és füstös sminket készítettem magamnak. Alisha eltúlozta a megjelenését, de őszintén lenyűgözően nézett ki. Vörös ajkak, sűrű, hosszú műszempilla, hajhosszabbítás a fenekéig, minden nagyon hatásos volt.

Az ujjával a combján dobolt, mintha gondolkodna valamin, majd jelezte, hogy kövessem. Alisha felfedett egy kémlelőnyílást, amin keresztül beleshettünk a szobába, ahová az előbb a sztriptíztáncosnő belépett.

– Nézd meg magad, hogy mi az elvárás.