Borítószöveg

Európai Unió Irodalmi Különdíj, 2022

Élvezetes, szórakoztató, pimasz és remekül megírt kisregény.

Jacobo nagy csodálója Faulknernek és útvesztőinek. Ebben a szerelmi történetben archív levelek segítségével, humorral és szárnyaló fantáziával eleveníti fel a Vad pálmák szerzőjének szerelmi viszonyát. Az austini történet írása közben Bergareche éppolyan jól szórakozhatott, mint mi, olvasók.

Mario Vargas Llosa Nobel-díjas író

Luis, az újságíró, aki unja már a munkáját is, a házasságát is, a texasi Austinba készül egy konferenciára. Az utazás csupán ürügy, igazából Camilával szeretne találkozni, ő az egyetlen, aki az utóbbi időben számít valamit az életében. Éppen indulás előtt azonban kap tőle egy üzenetet: „Hagyjuk ennyiben a dolgot, őrizzük meg az emlékét.” A lesújtott és dologtalan Luis egy austini egyetemi archívumban keres menedéket, ahol véletlenül ráakad azokra a levelekre, amelyeket William Faulkner írt a szeretőjének, Meta Carpenternek. E levelezés segít Luisnak abban, hogy felidézze saját szerelmi viszonyának emlékét, hogy elgondolkodjon unalmas házasságán, de abban is, hogy eltűnődjön, miképp lehetne úgy élni az életet, hogy minden nap fontos legyen.

Jacobo Bergareche őszintén, sok humorral és remek elbeszélőkészséggel vonja be az olvasót páratlan és elragadó regényébe, amely feltárja mind az elsöprő szerelmi szenvedély, mind a kiüresedő hosszú távú kapcsolatok természetét. Elgondolkodtatja olvasóját, miért olyan nehéz néha éppen azokkal összhangba kerülni, akik a legjobban ismernek bennünket, és miért keresünk inkább menedéket egy ismeretlen karjában, aki nem támaszt elvárásokat velünk szemben.

Mikor megérkeztél, úgy éreztem, az életem egy hatalmas, konténerekkel teli teherhajó, egyik mérgező hulladékokkal, a másik lejárt szavatosságú ábrándokkal van megpakolva, a többi meg csordultig tele felelősséggel, aggodalommal, elnyomott vágyakkal. Egy elviselhetetlenül lomha hajó a túlságosan széles óceán közepén.

Luis levele Camilának

Tudom, a ránk váró napok nagy része nem áll majd másból, mint a házi feladatok átnézéséből, a reggeli gyümölcsjoghurtból, suliválasztásból, munkahelyekből, egy kis tévénézésből vagy olvasásból, amibe még éjfél előtt belealszunk; de az ajtót akkor is nyitva kell hagynunk, nem azért, hogy átéljünk egy jó napot, hanem hogy képesek legyünk együtt elképzelni, mi várhat ránk.

Luis levele Paulának

Jacobo Bergareche (1976) író, producer, sorozat-forgatókönyvíró. Megjelent egy verseskötete, egy színdarabja, egy gyerekkönyvsorozata és egy memoárja. Tökéletes napok című regénye annak a négy évig tartó kutatómunkának a gyümölcse, amelyet az austini Harry Ransom Centerben folytatott írók magánlevelezését tanulmányozva. A regény 2022-ben elnyerte az Európai Unió Irodalmi Különdíját.

Fordította

Várnai Gina

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jacobo Bergareche: Los días perfectos
Libros del Asteroide, 2021

Copyright © Jacobo Bergareche &
Libros del Asteroide SLU, 2021

All rights reserved by and controlled through
Libros del Asteroide, Barcelona.

This edition c/o SalmaiaLit, Literary Agency

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Várnai Gina, 2024

Minden jog fenntartva

A könyv elején és végén található dokumentumok másolatait
a The Estate of William Faulkner
és a Harry Ransom Center engedélyével közöljük.

Borítófotó © suteishi/Getty Images

ISBN 978-963-633-059-0

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér
és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Sergiónak, Mundónak,
la Viejának, Shaunnak és minden
austini barátunknak

Köszönet a Harry Ransom Center
munkatársainak

Több mint ötven éve uralkodom győzelemben, békében, szerető alattvalóim, rettegő ellenségeim és tiszteletteljes csatlósaim körében. Gazdagság és dicsőség, hatalom és gyönyör mindvégig karnyújtásnyira állt tőlem, nem volt földi áldás, melyben ne részesültem volna. Eme tekintélyes helyzetemben szépen sorra vettem a valódi, tökéletes boldogság napjait, melyek osztályrészemül jutottak: számuk tizennégyre rúg.

III. Abd ar-Rahmán

LUIS LEVELE
CAMILÁNAK

Austin

2019. június

Drága Camila!

Most jövök csak rá, hogy az elmúlt évem gyakran ismétlődő, valóban boldog percei azok voltak, melyeket a kislányom csak háborúnak nevez. Ez afféle színlelt veszekedésből álló rövid rituálé, amit Carmen gyakran kér rajtam számon esténként, lefekvés előtt. Mérgesen rám néz, majd a karjával, lábával fenyegető mozdulatokat mímelve – a suli udvarán láthatott valamiféle küzdősporthoz hasonlító harcot – rám veti magát, nekem pedig le kell vadásznom a levegőben kalimpáló végtagjait, aztán lefogom, átbukfenceztetem a karomon, és az ágyra dobom, ezután ő próbál valahogy feltápászkodni, ebben a pillanatban kicsit erőszakosan ellenállok, a homlokát hátranyomom, és mikor már éppen sikerülne felülnie, újra visszahuppan a párnára. Aztán elkapom a bokájánál fogva, és hirtelen megpörgetem, ilyenkor fejjel lefelé lóg, és így, fejjel lefelé elkezdem csiklandozni, míg azt nem mondja, elég. Bármit elvisel, mielőtt megadná magát, közben megállás nélkül kacag és sikongat. Néha rosszul sül el a dolog, és véletlenül orron vág, ami nagyon tud fájni, vagy ahogy megszorítom az ujjait, a körmével véletlenül felsérti a bőrét, esetleg nekihuppan a falnak, amitől azonnal elbőgi magát. Legtöbbször nem éri be ennyivel, még többet követel, azt akarja, hogy ismételjük meg a bukfencet meg a bokás reptetést és a lábcsiklandozást, sőt azzal zsarol, ha nem folytatjuk a háborút, nem ad majd jóéjt-puszit, mert pontosan tudja, a napom nem érhet véget az ő jóéjtpuszija nélkül.

Előfordul, hogy épp úton vagyok, amikor Carmen elalváshoz készülődik, és akadnak olyan esték is, amikor egyszerűen túl fáradt vagyok ahhoz, hogy rendesen megpörgessem a levegőben anélkül, hogy kitörném a nyakát vagy megrándítanám a bokáját. Ilyenkor azzal hergelem magam, hogy egyszer úgyis eljön a nap, amikor nem lesz több háború, és talán fel sem fogom majd, hogy elmulasztottam az utolsó lehetőséget a közös játékra, mert másnap már nem lesz hozzá kedve, és azután sem, majd egyszer csak azon kapom magam, hogy a lányom felnőtt, és semmi kedve ehhez az egész cirkuszhoz, a csiklandozáshoz meg a kacagórohamokhoz, ahogy a jóéjtpusziját sem adja majd olyan drágán, épp csak annyiért, hogy végre megszabaduljon tőlem. Mert ugyanúgy, ahogy nagyjából egy éve eszébe jutott, hogy kezdjünk el elalvás előtt háborúsat játszani, eljön az a nap is, amikor nem kéri többet, és akárhogy igyekszem is pontosan érkezni minden egyes háborúnkra, tudom, hogy elkerülhetetlen a legutolsó játék pillanata, ráadásul fogalmam sem lesz, hogy az az utolsó (hacsak nem valami szerencsétlenség miatt lenne a legutolsó alkalom, például ha rettenetesen beütné a csuklóját az asztal sarkába, ez már egyébként is átvillant az agyamon, mert sajnos ami megtörténhet, az egyszer meg is fog történni), amíg estéről estére el nem szalasztjuk a rituálénkat, mert vagy én leszek távol, vagy ő táborozik éppen valahol, és az idő szépen véget vet mindennek, Carmen pedig egyre nagyobb lesz, én egyre öregebb, mígnem a háborúink gyerekkori emlékképpé halványodnak, egyetlen pontos, zárt számmá szilárdulnak, az együtt átélt háborúink számává, az első, a sok-sok azt követő és a legutolsó háborúnk összegévé. Egy számmá, amiről nem fogunk tudomást venni, mert nem számoltuk össze minden egyes háborúnkat, de ez nem azt jelenti, hogy képes vagyok megfeledkezni ennek a számnak a létezéséről, mert igenis volt egy első, és előbb-utóbb lesz egy utolsó rituálénk is.

Nem csak a Carmennel vívott háborúinkkal vagyok így, gyakran fordul elő olyan dolgok kapcsán is, amiket imádok újra és újra átélni; hányszor búcsúztattam el anyám vasárnapi ebédjét attól való félelmemben, hogy ez lesz a végső, hányszor utaztam el, és csókoltam meg a három gyerekemet attól rettegve, hogy ez lehet az utolsó csók, mert bármikor felrobbanhat a repülőgépem, vagy ők pusztulnak el egy abszurdnak tűnő háztartási tűzben, amit a párologtatónk okoz, amivel a feleségem igyekszik megelőzni a gyerekek köhögési rohamait, és amiben annyira sem hiszek, mint holmi gyógynövényes csodaszerben. Hát igen, ugyanígy van ez veled is, az első pillanattól fogva, hogy megcsókoltalak, már elalvás előtt csak az járt a fejemben, hogy az a valószerűtlen, váratlan csók ne az utolsó legyen; aztán másnap, mikor másodjára megcsókoltál, elkezdtem számolni az összes csókunkat, ami az első találkozásunk három napján elcsattant. Míg újra nem találkoztunk, annyi éjszakán át viaskodtam az utolsó csók rémképével, és próbáltam elhessegetni a gondolatot, hogy tudtomon kívül megvolt már az utolsó csók, és hogy mindennek vége, a függöny legördült, a nézők hazamentek, én meg ott ülök a nézőtéren az utolsó felvonásra várva. Amikor egy év múlva visszatértünk a bűntett helyszínére, és még mielőtt elmondhattam volna neked mindazt, amit a repülőút alatt elterveztem, akkor megcsókoltál, amitől megnyugodtam, és abbahagytam a számolást, elmúlt a végességtől való félelmem, és meggyőztem magam arról, hogy ez a találkozás minden évben megismétlődik majd, így az utolsó csók gondolata is ködbe, a távoli jövőbe veszett.

Mennyi időt vesztegetek el még azzal, hogy átengedem magam a szorongásnak, ami sűrű, futó ködfelhőként árnyékolja be gondolataimat minden egyes alkalommal, amikor eszembe jut, hogy mindaz, amit félek elveszíteni, mulandó; ahogy elkezdődött, úgy véget is ér egy szép napon. Igyekszem gyorsan megszabadulni ettől a lélekölő gondolattól, még mielőtt a tudatomat ellepő ködben konkrét formát ölt egy utolsó alkalom rémképe, egy látomás, amit addig-addig bámulok, míg teljesen el nem nyel.

És most, hogy véletlenül kezembe került ez a dosszié egy híres írónak a szeretőjéhez írott leveleivel – mindkettő rég meghalt –, még inkább rám tör a szorongás: a köteg elején látom felbukkanni egy szerelmi történet első levelét és rögtön az utolsót is a legvégén. Képtelen vagyok megállni, hogy ne végezzek gyors fejszámolást: vajon hány levél lehet az első és a legutolsó között? Ki kell számolnom, hány levél van még hátra a kapcsolat teljes megsemmisüléséig.

Láthatjuk, hogy a bizonyítékköteg, ami ebből a románcból a világ számára fennmaradt, alig fél centiméter vastag, és elfér egy harmincötször huszonöt centiméteres térben. Nagyjából ekkorák azok a Harry Ransom Centerben található csontszínű dossziék, amelyekben a William Faulkner-archívum 11-es fiókjában található leveleket elhelyezték; ezzel ütöm el a reggelemet vagy az egész napomat, talán az elkövetkezőket is, amíg teljesen el nem feledkezem utazásom valódi céljáról, ami iránt minden csepp érdeklődésemet elvesztettem már. Túlságosan csábítóak voltak ezek a papírok, ahogy mondtam is neked, időnként előveszem, és ahogy olvasom őket, rájövök, tele vannak válaszokkal; olyan lelkesedéssel böngészem mindet, mint a kamaszok az ifjúsági magazinok szerelmi tanácsadó rovatát, habár már a dosszié csupasz látványától újabb és újabb kérdések árasztanak el. A miénknek milyen paraméterei voltak (nevezzük csak a miénknek jobb név híján)? Milyen nyomokat, maradványokat, mennyi hamvat hagyott maga után? Emlékek nem maradtak. Én mindent kitöröltem, tényleg mindent, és azt hiszem, te is. Csak azt tudom, hogy tavaly négy nap láttalak ugyanebben az időszakban ugyanitt, és tavalyelőtt még három nap találkoztunk ugyanekkor ugyanitt. Túl kevés idő volt ez veled. Enyém voltál, tied voltam. Egymáséi voltunk. Vajon egy dél-dakotai pincében vagy valahol Máltán létezik egy működő szerver, ami archív másolatként őrzi minden kitörölt üzenetünket? Biztos akad valahol egy-két tájfotó, amit mindketten megosztottunk a közösségi oldalainkon, mindig kínosan ügyelve arra, nehogy nyoma legyen rajtuk ennek a bizonyos miénknek. Csak valamelyik Instagram-fotónk őrzi a felhők megismételhetetlen rajzolatát azon az égen, amit együtt láttunk. És igen, az a könyv is megvan még, amit valamelyik austini könyvesboltban vettél nekem, és most már annyira bánom, hogy merő gyávaságból és elővigyázatosságból megkértelek rá, ne írj bele semmit, nehogy bármi nyoma maradjon benne a miénknek, mert most, ezekben a percekben hirtelen arra vágyom – miután irigykedve belepillantottam Faulkner úr személyes levelezésébe –, bárcsak egy aprócska nyom, tollvonás, jelzés maradt volna abból, ami kettőnké volt, és ami már sehol nincs. Olyan étvágy ez, amit jobb nem táplálni; mielőtt beléptem ide, teljesen nyugodt voltam, épp a kézzelfogható emlékek hiánya miatt, attól, hogy nincs egyetlen emléktárgy sem, amihez ha hozzáérnék, fantáziálgatások lavináját indítaná el bennem; milyen lenne ez a hét most, ha itt lennél velem? Örültem, hogy nincs egyetlen fotóm sem, ami eszembe juttathatná, milyen volt veled az a négy éjszaka tavaly és az a másik három tavalyelőtt. Nehéz elhinni, hogy csupán hét napot töltöttünk együtt, mégis akkora helyet foglal el bennem ez a pár nap, hogy alig tudok másra gondolni, ahogy itt sétálgatok a városban, sőt valószínűleg te is épp erre jársz valahol, pár száz méterre tőlem, és a következő négy napot is ugyanezen a helyen töltöd majd. Megfogadtam, hogy nem írok neked, elfogadtam a döntésedet, nem követelőztem, hogy magyarázd meg, miért, az utolsó üzenetedet parancsnak vettem: „A férjem az utolsó pillanatban úgy döntött, eljön velem az útra, kérlek, ne keress többet. Hagyjuk ennyiben a dolgot, őrizzük meg az emlékét. Viszlát, szeretlek.”

Miután hússzor elolvastam az üzenetedet, kitöröltem, aztán a telefonszámodat is, nehogy kísértésbe essek (az e-mailedet nem tudom elfelejteni, annyira egyszerű). Ez az őrizzük meg az emlékét, amivel vigasztalni próbálsz, kissé problematikus számomra, mivel ahhoz, hogy megőrizhessem, valahol el kell raktározzam; tudjuk jól, hogy az emlékek, amelyekhez nem kötődnek képek, szavak, tárgyak, szép lassan feledésbe merülnek, elvesztik élességüket, kontúrjaikat, a színeik összemosódnak, végül pedig nem marad belőlük más, mint egy zavaros fényfolt a sötétség határán, ami végül mindent magába olvaszt.

Őrizzük meg az emlékét, írod nekem, én meg itt vagyok a mániámmal, hogy az utolsó alkalmakat folyton be akarom azonosítani, szóval rájövök, hogy valószínűleg ez lesz az utolsó ige, amit többes szám első személyben ragozunk, ez a szó lesz a mi utolsó, jelen idejű, többes szám első személyű állítmányunk. Talán mégiscsak jobb volna megválnunk az emlékétől, eddig ugyanis még nem jöttem rá, mi előnyünk származhatna abból, ha őrizgetjük; ha mégis úgy teszünk, ahogy kérted, először is ki kellene találnunk egy helyet, ahol megőrizhetjük, mert valamiképpen tárolnunk kell, hogy életben maradhasson. Csak a bebalzsamozásához találtam megfelelő szavakat. Így hát nézd el nekem, hogy megírom ezt a levelet, amit valószínűleg sosem fogok elküldeni, beérem annyival, hogy hozzád beszélek, miközben írom; szeretném még egy kicsit hallani azt a hangomat, amivel csak hozzád szóltam, azt a hangomat, amit te hívtál elő bennem. Hallani akarom magam ezen a szánalmas, nyálas és méltatlan hangon, ami hamarosan és végképp elhallgat a csendedben; még egyszer hallani akarom ezt a hangszert, amin olyan jól megtanultam játszani csak azért, hogy te hallgathasd.

Miközben ezt írom, rám tör a kétség, vajon nem csupán saját magunk szerelmes énjébe vagyunk-e szerelmesek, hogy amit igazán félünk elveszíteni, az az énünk, aki szerelmes volt, az a valaki, aki azt csinálja, mondja és érzi, amit csak egy szerelmes ember tud mondani, érezni. Ez teljesen észszerű kétség, ha belegondolunk, hiszen mindent összeadva összesen hét napot töltöttem veled, pontosabban egyszer három napot, és egy teljes év kihagyás után még négyet, aztán egy újabb év szünet, ami épp tegnap telt le, és amit egy eposzba illő találkozásnak kellett volna követnie. Persze a nélküled töltött időket is számba kell venni, hiszen a hiány is hozzátartozik ahhoz a bizonyos miénkhez, ugyanúgy, ahogy a csend is része a zenének, az árnyék a festménynek.

Két évvel ezelőtt, az első veled töltött három nap után, miután visszatértem Madridba, rájöttem, hogy valójában a saját életembe tértem vissza; amikor veled voltam, kiestem ebből az életből, három napot egy egészen más életben töltöttem. Egy teljesen másban, de ami ugyanúgy az enyém volt, és ami előcsalogatta belőlem azt a hangot is, ami csak neked szólt, egy másik élet, amibe senki más nem fért bele, és amiben a megszokott életemnek – ami, úgy tűnik, újra az egyetlen marad számomra – egyáltalán nem volt helye, míg újra el nem tűntél. Lehet az embernek több élete, de egyszerre csak egyben lehet jelen, és csak akkor döbben rá, hogy van már neki egy, amikor hirtelen belecsöppen egy másikba, ami az övé lehetett volna.

Mindig volt bennünk annyi tisztesség, hogy nem beszéltünk egymásnak a másik életünkről (életünkről vagy párunkról, nem is tudom, melyik szót használjam), kölcsönösen rejtegettük egymás elől, vákuumzáras dobozkákban, nehogy megfertőzzük vele egymást. Nem akartam tudni, mit gondolsz arról az életemről, amibe vissza kell térnem, ahogy én sem akartam elképzelni a te életedet, sem a napfényes, sem az árnyékos oldalát. Nem akartam összemérni magam a férjeddel, vagy hogy te hasonlítgasd össze magad a feleségemmel. Fontos volt elválasztani magunkat attól, akik akkor vagyunk, amikor másutt járunk, amikor visszatérünk a saját életünkbe. Ez ezután sem fog megváltozni, legalábbis konkrét értelemben nem; maradok a metaforáknál, hogy elmondhassam, amikor megérkeztél, úgy éreztem, az életem egy hatalmas, konténerekkel teli teherhajó, egyik mérgező hulladékokkal, a másik lejárt szavatosságú ábrándokkal van megpakolva, a többi meg csordultig tele felelősséggel, aggodalommal, elnyomott vágyakkal. Egy elviselhetetlenül lomha hajó a túlságosan széles óceán közepén. Minden egyes ébredés után azt reméltem, a tenger szépen lecsendesedik, aztán felbukkan a part, ahol lerakodhatjuk a konténereket, mert ezek a megrakodott konténerek minden viharban ide-oda vándoroltak, félő volt, hogy egyszer csak felborul a hajó. Ennek a hajóútnak a kellős közepén ismertelek meg téged, és meglepő módon az a pár nap, amit veled töltöttem, tökéletes ellensúlyként helyezkedett el a hajó fedélzetén, amitől újra egyensúlyba került, és egyre gyorsabban haladt a vízen, végül partot ért, és többtucatnyi konténertől szabadult meg.

Évi három-négy nap a tökéletes mérték, nem is kell ennél sokkal több. Az a részünk, amit mások elől rejtegetünk, nem nőhet túl nagyra, különben teljesen idegenekké válnánk azok számára, akikhez tartozunk, és ami még rosszabb, túlságosan ismerőssé azok számára, akikkel épp egy ismeretlenek közötti, intim együttlétet kéne átélnünk. Mindenki életében elérkezik a pillanat, amikor kizárólag idegenekkel képes beszélni – anélkül hogy halálra rémítené vagy kiábrándítaná őket – legtitkosabb vágyairól, rég feladott álmairól, arról az önmagáról, akivé válni akart, de nem tudott, és arról az énjéről, akivé éppen válni kezd.

Elviselhetetlenül költői kezdek lenni (a szó legrosszabb értelmében, a giccses jobb kifejezés erre), mindjárt torkomon akad ez az egész love story meg az élet hajójának szimbolikája. Én, aki tulajdonképpen csak azért jöttem Austinba, hogy a tőled tanult mexikói kifejezéseket használhassam: cartoncitót táncoljak veled, tipitapizzalak, majd egy kis nyalifali hazafelé a taxiban, aztán bezavarom a macit a málnásba (a kedvenc kifejezésem az összes közül), vagy egy kis réz alatt lovaglás, kamatyolás, és ahogy mi, gringók mondjuk, egy kis kefélés, egy előre megálmodott, egész éven át tervezgetett kefélés… de aztán mégsem. Mert ehelyett most itt vagyok, és magasröptű hasonlatokkal élek, és olyan művészi módon öltöztetem fel kapcsolatunk holttestét, mint anno az egyiptomiak egy múmiát. Megpróbálhatnék nem gondolni rád, nem gondolni arra, hogy itt sétálgatsz valahol a campuson, miközben én csupa szépet (giccset) írogatok, nem gondolni arra, hogy hátha összefutok veled, ahogy kilépek a Harry Ransomból; utazásom valódi céljára kellene koncentrálnom: készítenem kell egy négy-öt oldalas kis cikket a lap vasárnapi mellékletébe, mert a pénzügyi igazgató – ő dönt mostanság mindenről – nem látja értelmét, hogy csak úgy állja nekem a kiutat a kongresszusra; mi haszna származna az újságnak abból, ha kiutaznál erre a kongresszusra, úgyis minden eseményt streamelnek már, talán ha látott volna minket táncolni a White Horse-ban, nem nehezíti meg így a dolgomat, megérti, hogy a hazacipelt boldogságomból az egész szerkesztőség profitálhatna. De így megy ez mostanság minden spanyol médiacégnél, megy az alkudozás, majd én fizetem az utadat, de a legolcsóbb járaton, három átszállással, Holiday Inn, szendvicsmenü, aztán hozzál nekünk cserébe egy ütős kis cikket vagy valamit, ami indokolja ezt a felesleges pénzkidobást. Gondolom, jövőre már az utamat sem fizetik, nehezen húznék ki belőlük egy austini utat holmi interjúért, és ha sikerülne is, már mindegy, az utazás valódi célja megszűnt, és csak azért eljönni, hogy nosztalgiázzam, nem tűnik jó ötletnek. Mindig próbáltam elhitetni magammal, hogy a nosztalgiázás nem nekem való.

Egy biztos, a Harry Ransom Center olyan hely, amiből jó néhány oldalt ki lehet préselni bármilyen melléklet vagy rovat megtöltéséhez. Az épületet kívülről már ismered, az a kocka alakú betonerődítmény vagy bunker, ami olyan, mintha a 21-es campus szökőkútja melletti földből tektonikus mozgások által emelkedett volna a felszín fölé. Ebben a szürke kockában negyvenhárommillió dokumentumot őriznek, köztük két eredeti Gutenberg-bibliát, Nicéphore Niépce első fotóját, néhány Első foliót Shakespeare-től, kortárs és halott zsenik teljes vagy részleges archívumát, olyanokét, mint a nagy mágus Houdini, Poe, Conan Doyle, Jean Cocteau, Gabriel García Márquez, Joyce, Beckett, David Foster Wallace, Coetzee, Ishiguro, Anne Sexton, David O. Selznick, Robert De Niro, Arthur Miller, Aleister Crowley, Paul Bowles, Lewis Carroll, Faulkner, Borges, Baroja (hogy került Baroja Texasba?), Hemingway, Malcolm Lowry, aztán a Magnum fotóügynökség archívumát, mindenféle furcsa könyveket, Bob Woodward Watergate-iratait, Verdi, Sztravinszkij, Ravel kézírásos kottáit, Newton írásait, Einstein cetlikre írott számításait, ennyi elég is, hogy el tudd képzelni: végeláthatatlan archívum ez. Elképesztő, hogy ez a modern alexandriai könyvtár épp egy ilyen, szinte ismeretlen városkában landoljon, épp Texas közepén, ami a legutolsó állam, amelyre bárki is úgy gondolna, mint a magas kultúra fellegvárára. Az ember felteszi magában a kérdést: Mit keres ez Austinban? Hogy került ez ide? Az előző két austini utam során fel sem fogtam, hogy létezik itt ez a hely. A látnivalók listájának mindegyikén utolsó helyen szerepel. Előbbre teszik a South Congress Avenue cowboycsizmaüzleteit, az Aaron Franklin-féle barbecue-t, a Forma–1-es pályát vagy a Congress Avenue Bridge alatt fészkelő denevérkolóniát is. Megkérdezel egy járókelőt a környéken a Harry Ransom Centerről, és fogalma sem lesz róla, miről beszélsz, azt meg főleg nem fogja tudni, hol található. Soha életemben nem tudtam volna ennek az archívumnak a létezéséről, ha a szerkesztőségben nem szorítanak pisztolyt a fejemhez azzal az ürüggyel, hogy vagy hozok valamit, amivel meg lehet tölteni pár oldalt a mellékletben, vagy idén nincs austini kiruccanás.

Mielőtt elindultam Austinba, háttérinfókat böngésztem a weblapján, a legpofátlanabbul kézenfekvő témák után kutatva, melyekkel könnyedén megtölthető a vasárnapi melléklet néhány üres hasábja: például Bob Woodward Watergate-papírjai vagy Gabriel García Márquez igazolványai és egyéb dokumentumai, bármelyikből seperc alatt kihozható valami publikálható anyag. Az volt a terv, hogy gyorsan besurranok a HRC-be, akár egy tolvaj, aki pontosan tudja, mit keres, csinálok pár fotót néhány közepesen érdekes papírról, amit később majd a gépemen elolvasok, aztán elhúzom a csíkot, és ezzel meg is szabadulok a cikkhez szükséges kutatás terhétől. A kiküldetés témája letudva, már csak néhány konferenciabeszélgetésen kell túllennem, amiket épp akkor látogatnék, mikor neked óráid vannak, aztán megosztanék pár fotót, tweetet, és meg is van az alibim. Az időm többi része így szabaddá válna, és veled tölteném minden percét egészen addig, míg a reptéren könnyek, sóhajok, nyál-, esetleg takonycsorgás közt elbúcsúzunk egymástól. A miénk-bolygó pályája nagyon rövid volt, a napok hatvan percig tartottak, az órák hatvan másodpercig: elvesztegetni egy reggelt olyan volt, mintha a fél életünket hajítottuk volna a kukába.

A búcsú után következne az a pillanat, amikor belépek a túlnyomásos kamrába, hogy túléljem a merülést – muszáj kiiktatni a rendszerből annak a másik légkörnek a hatásait –, ezt egy egyéjszakás átszállással oldanám meg, kivennék egy szobát valamelyik New York-i hotelban, és „dobnék egy Peláezt” – így nevezzük a szerkesztőségben azokat a riportokat, amiket hasraütés-szerűen, idő hiányában rakunk össze, miután egy egész hét telt el anélkül, hogy egy szót is papírra vetettünk volna, míg persze az újság számlájára utazgattunk és éltünk; egy perccel lapzárta előtt adjuk le őket, pontosan a visszaút előtti pillanatban, valamilyen felbecsülhetetlen értékű serkentőszer és egy üveg whisky kíséretében, ez volt ugyanis a módszere egy bizonyos Peláeznek, akit sajnos nem volt szerencsém ismerni, mert szívrohamot kapott Bangkokban, épp amikor én munkába álltam a lapnál, mindenesetre a nevéhez fűződik ez a fajta életstílus, bár amennyit manapság fizetnek nekünk ezekre az utakra, inkább csak legendának tűnik, mint igaz történetnek, mert a New York-i hotelt és a piát nekem kell állnom. Bezárkóznék tehát a hotelszobába, egy ültő helyemben megírnám a cikket, aztán kiütném magam, hogy mindaz, ami Austinban történt, feloldódjon egy toxikus oldatban, veszítse el tegnapi élességét, és szublimáljon, akár egy álom, aztán másnap kábán, álmosan visszatérnék Madridba, összetett érzelmekre képtelenül, a cikkel a kezemben, vágyakozva az otthon melegére, tapasra, szendvicsekre, aztán jöhet a kanapé, takaróba burkolózás és a betegnek megengedett szeszélyek; a másnaposságomat jet laggel kevert fáradtságnak álcáznám, amit a kimerítő munka okozott, ágyban ennék, napközben szunyókálnék, alsógatyában flangálnék egészen másnap reggelig, nem is léteznék, csak úgy lennék.

De keresztülhúztad a számításaimat, és ahogy ez ilyenkor lenni szokott, az idő besűrűsödött, és most másképp terül el, mindent elárasztó, iszonyú dús anyaggá állt össze; átvágni ezen az időmocsáron – hogy aztán megérkezzek a visszaút pillanatához – olyannak tűnik, mintha olajban kellene úsznom. Ezt most nem azért mondom, hogy rosszul érezd magad – vagyis ki tudja, lehet, hogy tudat alatt pont azért teszem –, hanem mert érzékeltetni akarom, milyen volt, amikor hosszú órákat töltöttem bezárva az ablaktalan, visszhang és hangok nélküli Harry Ransom Centerben, amelynek félhomályából apró fénynyalábok villannak fel itt-ott, ahol néhány kutató néma csendben merül el a vizsgált kéziratban. Rájöttem, olyan ez, mint egy ingermegvonásos hidegkamra, egy búvóhely, ahova elbújhatnék ezekben a napokban, és máris eltűnne a sietség, hogy minél hamarabb letudjam a tölteléknek szánt cikkemet. Kedvem szottyant belépni ide, és elveszni a több mint negyvenhárommillió megtekinthető dokumentum között, mindent le kellett adni a portán, és aláírni egy engedélyt, miszerint készíthetek fotókat, de engedély nélkül semmilyen felületen nem oszthatom meg őket. Van egy pult is a terem egyik végében, ahol két igencsak furcsa kinézetű könyvtáros áll, egy feje búbján kopasz, hosszú hajú figura nadrágtartóval és mellkasig érő, őszülő szakállal, meg egy kócos, ősz hajú asszony a vastag szemüveglencsétől miniatűrnek tűnő szemmel. Ők ketten adják ki a kutatóknak a kért anyagokat, és gondoskodnak a megfelelő használatról, csipesszel acetátlapok közül, egyesével vesznek elő minden papírt. Figyelik, rágózol-e közben, hogy kizárólag azt a ceruzát használod-e, csak arra a sárga lapra jegyzetelsz-e, amit ők adtak, gondolom, a színkülönbség miatt könnyebben észrevehető, ha ezek közé dugnál el egy lapot. Egy felesleges szó nem hagyja el a szájukat, egy centimétert nem lépnek arrébb feleslegesen a kiadás közben, úgy mozognak, mintha néma csendben tajcsiznának, minden egyes helyváltoztatás tűpontos és hibátlan, se nem lassú, se nem gyors, egy idő után láthatatlanná válnak, beleolvadnak a bútorokba; az alapszabály, amihez kivétel nélkül tartják magukat, hogy ne háborgassák a kutatók munkáját, akik maguk is órákat töltenek néma csendben, kéziratokat, lapszéli jegyzeteket, levonatok javításait vagy egy levél bélyegét vizsgálva. Érdemes volna csak úgy meglátogatni a HRC reading roomját, elmerülni a hiperkoncentrációra tervezett tér nyugalmában, amit azok számára hoztak létre, akik úgy merülnek el egy-egy témában, mintha tengeralattjáróban ülnének.

Igazán meglepő, milyen könnyedséggel adták a kezembe egy olyan ember – ráadásul Nobel-díjas – szigorúan magánjellegű leveleit, aki a legkevésbé sem gondolta volna, hogy a címzettjén kívül bárki más elolvashatná őket.

– Jó napot, mit szeretne megtalálni? – kérdezte kedvesen egy könyvtárosnő tökéletes hangerővel ahhoz, nehogy másfél méteren túl is hallani lehessen.

– A Faulkner és szeretője között folytatott levelezést. A weboldalon az áll, hogy a Faulkner-archívum 11-es fiókjában található.

– Rendben. Máris hozzák.

Nem mondanám, hogy nagy Faulkner-rajongó vagyok. Volt idő, mikor próbálkoztam vele, amikor még foglalkoztatott, hogy elolvassam az összes alapművet, amit egy igazi művelt embernek illik, mígnem rájöttem, milyen habkönnyen átvészelhető egy madridi kultúrvacsora anélkül, hogy lelepleződnénk – elég, ha tudjuk, Joyce ír volt, teljesen szükségtelen, hogy kínkeservesen átrágjuk magunkat az Ulyssesen. Annak ellenére, hogy nem olvastam tőle túl sok mindent, igazán bírom Faulknert, imádom a bajszát, a pipáját és az egész mississippi farmerkülsejét. Ránézek, és úgy gondolom, szívesen eliszogatnék vele valahol, sőt igazából a gyerekeimet is rá merném bízni (ez az a két kérdés, amit felteszek magamnak, ha a külseje alapján akarok megítélni egy vadidegent). Az összes könyve megvan nekünk otthon, ő Paula kedvenc írója, Paula persze végigolvasta az egész nyugati irodalmi kánont (úgy látszik, képtelen vagyok nem beszélni arról az életemről, amihez hamarosan vissza kell térnem; nézd el nekem, előttem se teljesen világos, kinek is címzem ezeket a sorokat, magamnak-e vagy neked). Én csak a Vad pálmákat tudtam végigolvasni, azt is csak azért, mert Paula ajándékozta nekem, mikor járni kezdtünk. Amikor a párod ajándékba ad neked egy könyvet a kapcsolatotok hajnalán, muszáj egy ültő helyedben kiolvasni, hátha valami különleges üzenetet rejtenek a sorai, amivel neked üzen más szavain keresztül. A bánat és a semmi közül én a bánatot választom,{1} mondja a regény végén az elbeszélő egy gyötrelmes szerelmi história után, ami vele és egy házas nővel esett meg, és ami a lehető legrosszabbul végződött (kicsit spoilereztem, ne utálj érte). Akkortájt nem igazán értettem, mit is akar mondani ezzel Paula. Érdekes, pont most, hogy végigolvastam ezeket a leveleket – azaz konkrétan egyet, amit egy emlékezetes fináléra tartogatok neked –, rájöttem a mondanivalójára.

Az irodámban megvan bekeretezve Faulkner beszédének szövege, amit a Nobel-díj átvételekor mondott. Paula ajándékozta nekem, amikor az újsághoz kerültem, mintha valami krédó lenne, hogy mindig világos legyen, miről is érdemes írni; amiről egyébként ő maga soha nem írt, én meg főleg nem. Talán épp ezért van a szöveg elrejtve az egyik fiókomban, szégyelltem kitenni a szerkesztőségben, elég bárgyúnak hatott volna. Nem bírom elviselni, amikor az emberek bölcs idézeteket rakosgatnak ki a falra, azt pedig végképp ki nem állhatom, hogy olyanoktól idéznek, akiket nem is olvastak.

Amikor megláttam a HRC weblapján, hogy Faulkner archívumának egy része náluk van, majdnem küldtem Paulának egy kedves üzenetet valamelyik kéziratának fotójával együtt. A sok papír között észrevettem egy dossziét, amely az író és szeretője, bizonyos Meta Carpenter között folytatott levelezést rejtette. Fogalmam sincs, vajon Paula megbocsátana-e nekem egy félrelépést, de abban biztos vagyok, hogy Faulknert, akit sokkal nagyobbra becsül nálam, előbb megértené, mint hogy ítélkezzen fölötte, sőt talán igazat is adna neki. Hirtelen erős kíváncsiság tört rám, valamiféle mocskos kíváncsiság, ugyan miért is különb egy felsőbbrendű lény félrelépése az enyémnél; azé a lényé, aki a házam könyvtárának java részét megtölti, és aki annak a könyvnek a szerzője, amit legelőször kaptam ajándékba a feleségemtől. Kinyitottam a dossziét, és mint aki búvóhelyről lesi egy idegen pár intim együttlétét, elszégyelltem magam.

A legelső levelére 1936 áprilisában nyomták rá a pecsétet. Fent középen látható egy zöld tintával nyomtatott kis fejléc: Beverly Hills Hotel and Bungalows, ami egy fehérre meszelt, koloniális stílusú épületet ábrázol, középen kopár dombokkal és néhány pálmafával. A kézzel írott szöveg tökéletesen négyszögletű, keskeny hasábban íródott, szilárd oszlopként áll a fehér papíron, tisztán, áthúzások nélkül, minden egyes sora egyforma hosszú, egymástól ugyanakkora távolságban helyezkedik el, és tökéletesen idomul az utána következőhöz. Maguk a betűk is oszlopszerűek, szögegyenesen nyúlnak felfelé a t-k, a d-k, a g-k, mintha teljesen egyforma, függőleges huzalok lennének egymás mellett. A karakterek csoportja falazathoz hasonlít. Azon túl, hogy írott szövegről van szó, ez egy szövegépítmény, olyan, akár egy sudár kőtorony a fehér égnek támasztva, nagyon levegősen a szöveg mindkét szélén. A levélnek építészeti minősége van, mintha Faulkner nemcsak megírta, hanem egy épület formájába bele is építette volna a gondolatait. Te mint építész biztosan egyetértenél velem.

{1} B. Nagy László fordítása.