Patti Smith

Kölykök

– részlet –

Fordította
ILLÉS RÓBERT

Szerkesztette és a dalszövegeket fordította
TOTTH BENEDEK és TURI TÍMEA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Patti Smith: Just Kids
Ecco, HarperCollins, New York, 2010

Az eredetit tervezte és összeállította Mary Austin Speaker

© Patti Smith, 2010
Hungarian translation © Illés Róbert, 2012

Sok mindent mondtak Robertről, és sokat fognak még beszélni róla. Fiúk utánozzák majd a gesztusait. Fehér ruhás lányok siratják a göndör fürtjeit. Lesznek, akik megbélyegzik, és olyanok, akik bálványozzák. Mértéktelenségeit kárhoztatják és megszépítik. Végül azonban az igazság feltárul a műveiből, a művész testi valójából. És sosem halványul el. Ember nem ítélkezhet fölötte. Mert a művészet Isten dicséretét zengi, és őhozzá tartozik.

Előszó

Aludtam, amikor meghalt. Este betelefonáltam a kórházba, hogy még egyszer jó éjszakát kívánjak neki, de már nem tudtam elérni a morfium rétegei alatt. Kezemben a kagylóval hallgattam a szaggatott légzését, és tudtam, hogy soha többé nem fogunk beszélni egymással.

Később csendben rendet raktam, elpakoltam a jegyzetfüzetemet és a töltőtollamat. A kobalt tintatartót, ami egykor az övé volt. A perzsa serleget, a bíbor szirmú virágot, a tejfogakkal teli tálkát. Lassan felmentem az emeletre, számoltam a lépcsőfokokat, mind a tizennégyet, egyiket a másik után. Betakartam a picit a bölcsőben, megpusziltam az alvó fiamat, aztán bebújtam a férjem mellé az ágyba, és imádkoztam. Még él, suttogtam. Végül elaludtam.

Korán ébredtem, és ahogy elindultam lefelé a lépcsőn, már tudtam, hogy meghalt. Néma csend volt, csak a bekapcsolva felejtett tévé szólt. Egy opera ment valamelyik csatornán. Mágnesként vonzott a képernyő: Tosca szívbe markoló hangon énekelt a festő Cavaradossi iránti szenvedélyéről. Hideg márciusi reggel volt, belebújtam a pulóverembe.

Ahogy felhúztam a redőnyt, napfény ömlött a dolgozószobámba. Elsimítottam a súlyos kárpitot a székemen, aztán levettem a polcról egy Odilon Redon-albumot, és kinyitottam az úszó női fejet ábrázoló festménynél. Les yeux clos. A sápadt szemhéjak mögött egy ismeretlen világ lakozott. Megszólalt a telefon, felálltam, és felvettem a kagylót.

Robert legfiatalabb testvére, Edward volt az. Elmondta, hogy ígéretéhez hűen még egyszer utoljára megcsókolta a nevemben. Dermedten álltam; aztán lassan, mintha csak álmodnék, visszamentem a székemhez. Abban a pillanatban Tosca belekezdett a nagy áriába – „Vissi d’arte”. A szerelemért éltem, a művészetért éltem. Behunytam a szemem, és összekulcsoltam a kezem. A sors eldöntötte, hogyan búcsúzzam el tőle.

A hétfő gyermekei

Kislánykoromban anyám sokszor elvitt sétálni a Humboldt Parkba, a Prairie folyóhoz. Homályosak az emlékeim, mintha üveglapon keresztül látnék egy régi csónakházat, egy kör alakú színpadot, egy boltíves kőhidat. A keskeny folyó széles lagúnába torkollt. A víz felszínén csodálatos teremtményt pillantottam meg. Hosszú, ívelt nyak emelkedett egy fehér tollpárnából.

Anyám észrevette az izgatottságomat. „Hattyú”, mondta, mire az lépett néhányat a csillogó vízen, verdesni kezdett hatalmas szárnyával, és felszállt a magasba.

Ez a szó azonban kevés volt, hogy kifejezze a csodát vagy leírja az érzéseimet. Leküzdhetetlen vágy lett úrrá rajtam, hogy beszéljek róla, mondjak valamit a fehérségéről, a mozdulatai robbanékonyságáról, méltóságteljes szárnycsapásairól. A hattyú beleolvadt az égbe. Kétségbeesetten kerestem a szavakat, amelyekkel visszaadhatnám az élményt. „Hattyú”, ismételtem némiképp elégedetlenül, és kínzó sóvárgást éreztem, ám mindezt nem vették észre rajtam sem a járókelők, sem anyám, sem a fák vagy a felhők.

＊

Egy hétfői napon születtem Chicago északi részén, az 1946-os nagy hóvihar idején. Egy nappal korábban érkeztem a kelleténél, a szilveszterkor született babák ugyanis egy új hűtőszekrényt kaptak ajándékba. Anyám minden erőfeszítése ellenére a vajúdás már a Michigan-tó mellett, a hóförgetegben araszoló taxiban elkezdődött. Apám elmondása szerint nyúlánk, vézna csecsemő voltam, aki tüdőgyulladással jött a világra, és csak azért maradtam életben, mert egy forró vízzel teli, gőzölgő mosóteknő fölé tartott.

Húgom, Linda születésekor is hóvihar tombolt, 1948-ban. A szükség úgy hozta, hogy gyorsan fel kellett nőnöm. Anyám vasalást vállalt, én pedig a bérház verandáján ülve vártam a jegesembert, aki a város utolsó ló vontatta kocsijával járt. Amikor megérkezett, barna papírba csomagolt jégdarabokat kaptam tőle. Az egyiket a zsebembe dugtam a húgomnak, de amikor később elő akartam venni, a jég eltűnt.

Amikor anyám terhes lett az öcsémmel, Todd-dal, elbúcsúztunk a szűkös lakásunktól a Logan Square-en, és a pennsylvaniai Germantownba költöztünk. A következő néhány évben egy katonák és családjuk számára fenntartott, fehérre meszelt barakkban laktunk, az ablakok egy elhagyatott, vadvirágoktól tarkálló mezőre néztek. A mezőt Foltnak neveztük, ahová nyaranta a felnőttek kiültek beszélgetni, cigizni, pitypangbort iszogatni, miközben mi, gyerekek körülöttük játszottunk. Anyám megtanította nekünk gyermekkora játékait, olyanokat, mint a „Tolvajlépés”, az „Adj, király, katonát” vagy a „Repül a, repül a…”. Százszorszépből nyakláncot és koszorút készítettünk. Esténként szentjánosbogarakat gyűjtöttünk befőttesüvegbe, a fényükből gyűrűt húztunk az ujjunkra.

Anyám megtanított imádkozni is; ugyanazt az imát tanultam tőle, amit az anyja tanított neki. „Én Istenem, jó Istenem, lecsukódik már a szemem. De a tiéd nyitva, Atyám, amíg alszom, vigyázz reám!” Az ágyam mellett térdelve ismételtem az imát, miközben anyám mellettem állt, és elmaradhatatlan cigarettájával kezében hallgatta, ahogy utánamondom a szöveget. Szerettem imádkozni, az imádság szavai mégis felzaklattak, újabb és újabb kérdések merültek fel bennem. Isten szeme mindig nyitva van? Milyen színű lehet? Féltem, hogy ha elalszom, a lelkem megszökik a testemből, és elfelejt visszajönni. Kétségbeesetten igyekeztem ébren maradni, nehogy elengedjem, ami hozzám tartozik.

Talán azért, hogy kielégítse kíváncsiságomat, anyám beíratott a vasárnapi iskolába. Bibliai passzusokat és Jézus szavait kellett bemagolnunk. Utána felsorakoztunk egymás mellé, és aki hibátlanul vissza tudta mondani, az kapott egy kanál lépes mézet. Ugyanazzal a kanállal etették az összes köhögő gyereket. Ösztönösen óvakodtam a kanáltól, Isten létezését azonban gyorsan elfogadtam. Megnyugtatott, hogy létezik felettünk egy másik jelenvaló, folyamatos mozgásban, mint egy cseppfolyós csillag.

Mivel az esti imádsággal nem voltam megelégedve, hamarosan megkértem anyámat, hadd alkossam meg a saját imámat. Nagy megkönnyebbülés volt, hogy nem kell többé ugyanazokat a szavakat ismételnem – „Vigyázz az én szüleimre, meg a kistestvéreimre, mikor a nap újra felkel, csókolhassuk egymást reggel” –, hanem azt mondhatom, amit valójában gondolok. Ettől kezdve felszabadultan feküdtem az ágyamban, a szénkályha mellett, és hosszú leveleket fogalmaztam Istennek. Nem voltam jó alvó, biztosan bosszantónak találta végeérhetetlen fogadalmaimat, látomásaimat és terveimet. Idővel azonban megváltoztak az imádkozási szokásaim, és némán fohászkodtam, inkább hallgattam, mint beszéltem.

Ezek a szóáradatok valamiféle lüktető, hol táguló, hol összehúzódó érzetté alakultak. Beléptem a képzelet tündöklő birodalmába. Mindezt még jobban felerősítette, amikor influenzás, kanyarós, bárányhimlős vagy mumpszos lettem. Az összes betegségen átestem, és mindegyik egy-egy új érzékeléssel ajándékozott meg. Magamba fordulva feküdtem, és szemhéjamon keresztül egy fejem fölött pörgő hópihe szimmetriájában gyönyörködtem, mint valami különlegesen értékes ajándékban, a menny kaleidoszkópjának egy darabkájában.

Az imádkozás iránti szeretetemnek azonban hamarosan vetélytársa akadt: a könyvek iránti rajongás. Sokat üldögéltem anyám lábánál, miközben könyvvel az ölében kávézott és cigarettázott. Az elmélyültsége felkeltette a kíváncsiságomat. Még óvodás sem voltam, amikor már szívesen nézegettem a könyveit, fogdostam az oldalakat, emelgettem a borítókat. Tudni akartam, mi van bennük, mi köti le ennyire anyám figyelmét. Amikor megtalálta a párnám alatt Foxe Mártírok könyvének karmazsinvörös példányát, melyet abban a reményben rejtettem oda, hogy a fejembe szivárogjon a szavak jelentése, nekilátott, hogy fáradságos munkával megtanítson olvasni. Végigrágtuk magunkat Lúdanyó meséin és Dr. Seuss kötetein. Amikor eljutottam arra a szintre, hogy nem volt szükségem többé segítségre, csatlakozhattam anyámhoz a kanapén. Ő A halász cipőjét olvasta, én a Piros cipellőket.

Teljesen a könyvek hatása alá kerültem. Mindet el akartam olvasni, és minden egyes új könyv új vágyakat ébresztett bennem. Talán egy nap útnak indulok Afrikába, hogy felajánljam a szolgálataimat Albert Schweitzernek, de az is lehet, hogy mosómedveprém sapkámmal és lőporszarummal felfegyverkezve védem majd az embereket, mint Davy Crockett. Vagy megmászom a Himaláját, és imamalmot pörgetve élek egy barlangban, így gondoskodva arról, hogy a Föld ne álljon meg. De a leginkább önmagamat akartam kifejezni, és a képzeletem termésének learatásában a testvéreim voltak az első cinkostársaim. Áhítattal hallgatták a történeteimet, boldogan játszottak a színdarabjaimban, hősiesen harcoltak a háborúimban. Velük semmi sem tűnt lehetetlennek.

Tavasszal gyakran előfordult, hogy ágynak döntött valamilyen betegség, és kénytelen voltam a nyitott ablakon át hallgatni, ahogy bajtársaim odakint játszanak. A nyári hónapokban kistestvéreim az ágyamhoz járultak jelenteni, a rét mekkora részét sikerült elfoglalni az ellenségtől. Sok csatát veszítettünk a távollétemben, megtépázott osztagom tagjai olyankor az ágyam köré gyűltek, én pedig megáldottam őket a gyerekkatonák bibliájából, Robert Louis Stevenson Gyermekkertjéből.

Télen erődöket építettünk hóból, hódító hadjáratokat vezettem, térképeket rajzoltunk, kidolgoztuk a stratégiát, támadtunk és visszavonultunk. Megvívtuk ír felmenőink csatáit, a narancs és a zöld háborúját. Narancssárga öltözékben küzdöttünk, noha mit sem tudtunk a jelentéséről. Csupán színek voltak számunkra. Amikor lankadt a lelkesedés, tűzszünetet hirdettem, és meglátogattam Stephanie barátnőmet. Egy számomra érthetetlen betegségben, a leukémia egy típusában szenvedett. Úgy tizenkettő lehetett, négy évvel idősebb nálam. Nem sokat tudtam mondani neki, és valószínűleg nem lehettem túl szórakoztató társaság, ennek ellenére úgy tűnt, örül a látogatásaimnak. Az igazat megvallva nem a jó szívem vonzott hozzá, hanem a szobájában lévő tárgyak csábereje. Nővére kiterítette száradni az átnedvesedett ruhámat, és kakaót meg aprósüteményt hozott egy tálcán. Stephanie párnák közt feküdt az ágyában, miközben én történeteket meséltem neki vagy a képregényeit olvasgattam.

Lenyűgöző képregénygyűjteménye volt, amit a betegsége miatt ágyban töltött gyerekkorával érdemelt ki. Halmokban állt a szobájában a Superman, a Little Lulu, a Classic Comics és a House of Mystery összes száma. Régi szivardobozában őrizte az 1953-as év varázserejű amulettjeit: egy rulettkereket, egy írógépet, egy korcsolyát, a Mobil olajcég logójának vörös Pegazusát, egy Eiffel-tornyot, egy balettcipőt és a negyvennyolc állam alakját formázó medálokat. Bármeddig képes lettem volna eljátszani velük, és ha valamelyikből kettő volt, Stephanie szívesen nekem ajándékozta az egyiket.

Volt egy titkos rekesz az ágyam mellett, a padlódeszkák alatt. Ott tartottam a kincseimet: üveggolyókat, kártyanaptárakat, a katolikusok kukáiból kimentett régi szentképeket, megfeketedett skapulárékat és letört kezű-lábú műanyag szenteket. A Stephanie-tól zsákmányolt holmikat is ide rejtettem. Valami azt súgta, nem lenne szabad ajándékokat elfogadnom egy beteg lánytól, mégis megtettem, de szégyelltem magam, ezért inkább eldugtam őket.

Megígértem neki, hogy Valentin-napon meglátogatom, de nem mentem el hozzá. Hadvezéri teendőim – a testvéreimből és a szomszéd fiúkból álló osztagok irányítása – teljesen lefoglaltak, ráadásul erősen havazott. Kemény tél volt abban az évben. Másnap délután elhagytam az őrhelyemet, és átmentem hozzá egy kakaóra. Nagyon gyenge volt, és kérlelt, hogy maradjak még, aztán elnyomta az álom. Átkutattam az ékszeres ládikáját. Rózsaszín doboz volt, és amikor kinyitottam, kecses balerina fordult körbe benne, mint egy tündér. Az egyik kitűző annyira megtetszett, hogy képtelen voltam ellenállni a kísértésnek, és egyujjas kesztyűmbe csúsztattam. Hosszú ideig ültem még az ágya mellett szótlanul, majd halkan kiosontam, mielőtt felébredt volna. A kitűzőt elrejtettem a kincseim közé. Nyugtalanul aludtam egész éjjel, furdalt a lelkiismeret. Reggel annyira rosszul éreztem magam, hogy nem tudtam iskolába menni, és bűntudattól gyötörve ágyban maradtam. Megfogadtam, hogy visszaadom Stephanie-nak a kitűzőt, és bocsánatot kérek tőle.

Másnap volt Linda húgom születésnapja, de nem tartottunk zsúrt. Stephanie állapota ugyanis rosszabbra fordult, és a szüleim bementek a kórházba, hogy vért adjanak neki. Amikor hazaértek, apám sírt, anyám pedig letérdelt az ágyam mellé, hogy elmondja: Stephanie meghalt. A szomorúságából aggodalom lett, amikor megtapogatta a homlokomat. Belázasodtam.

A lakásunkat vesztegzár alá helyezték. Skarlátos lettem. Az ötvenes években ez sokkal súlyosabb betegségnek számított, mint manapság, nemritkán végzetes szövődményekkel járt. Ajtónkat sárgára festették. Ágyhoz voltam kötve, így Stephanie temetésére sem tudtam elmenni. Édesanyja elhozta nekem a képregénygyűjteményt és az amulettekkel teli szivardobozt. Minden az enyém lett, az összes kincs, de olyan beteg voltam, hogy egyetlen pillantást sem bírtam vetni rájuk. Ekkor tapasztaltam meg, milyen súlyos teher a bűntudat, még ha csak egy apró kitűző ellopásáról van is szó. Azt is megsejtettem, hogy bármennyire törekszem a jóra, sosem juthatok el a tökéletességig. És Stephanie bocsánatát sem fogom soha elnyerni. De ahogy éjszakánként feküdtem az ágyban, eszembe jutott, talán mégis beszélhetek vele, ha imádkozom hozzá, vagy legalább Istent megkérhetem, hogy járjon közben az érdekemben.

Robertet nagyon megérintette ez a történet, és néha, hideg, borongós vasárnapokon könyörgött, hogy meséljem el újra. „Mondd el Stephanie történetét”, kérlelt. Nem hagytam ki egyetlen apró részletet sem ezeken a hosszú délelőttökön, a takaró alatt fekve felidéztem a gyerekkorom csodás, szívbe markoló történeteit, miközben próbáltunk úgy tenni, mintha nem lennénk éhesek. És mindig, amikor ahhoz a részhez értem, hogy kinyitom az ékszeres ládikát, Robert felkiáltott: „Jaj, Patti, ne!”

Sokat nevettünk gyerekkori önmagunkon, mindig azt mondtuk, hogy én rossz kislány voltam, aki jó akart lenni, ő pedig jó fiú, aki rossznak akart látszani. Az évek során ezek a szerepek felcserélődtek, aztán újra megváltoztak, míg végül elfogadtuk a kettősségünket. Ellentétes alkotóelemekből álltunk: fényből és sötétségből.

Álmodozó, ábrándos gyermek voltam. A tanáraimat bosszantotta, hogy bár koromhoz képest meglepően jól tudtam olvasni, tökéletesen híján voltam annak a képességnek, hogy az általuk fontosnak tartott ismereteket a gyakorlatban is alkalmazzam. Kivétel nélkül mindnyájan megjegyezték, hogy túl sokat ábrándozom, mindig máshol járok. Hogy hol, azt nem tudnám megmondani, de gyakran eszméltem arra, hogy szégyenszemre a sarokba ültetnek egy papírcsákóval a fejemen.

Később érzékletes rajzokat készítettem Robertnek ezekről a viccesen megalázó pillanatokról. Élvezettel nézegette őket, szemmel láthatóan érdekelte minden olyan esemény, amely eltávolított vagy elidegenített másoktól. Ezeken a képeken keresztül az én emlékeim az övéi lettek… … …

Kölykök

Nagy meleg volt a városban, mégsem vettem le az esőkabátomat. Önbizalmat adott, miközben az utcákat róttam munka után kajtatva. Az önéletrajzomban csak a gyárban lehúzott hónapokat, a félbehagyott tanulmányaimat és a makulátlan fehér egyenruhámat tudtam felmutatni. A Times Square-en kaptam állást egy olasz étteremben. De az első műszak harmadik órájában – miután ráborítottam a parmezános borjúszeletet az egyik vendég tweedzakójára – elbocsátottak. Mivel tudtam, hogy sosem lesz belőlem igazi pincérnő, alig használt egyenruhámat és a lapos talpú cipőt egy nyilvános mosdóban hagytam. Édesanyámtól kaptam őket, a fehér egyenruhát és a fehér cipőt. Ezekbe vetette boldogulásommal kapcsolatos minden reményét. Most hervadt liliomokként hevertek egy fehér mosdókagylóban.

Mivel akkoriban magával rántott a St. Mark’s Place sűrű, pszichedelikus hangulata, nem voltam felkészülve a közelgő forradalomra. Valami megfoghatatlan és nyugtalanító paranoia vibrált a levegőben, pletykák, szóbeszédek, elkapott félmondatok árulkodtak arról, hogy forradalmi változások vannak készülőben. Próbáltam megfejteni, miről is van szó, ültem a sűrű marihuánafüstben – ez magyarázhatja az álomszerű emlékképeimet is. Kihullottam a kulturális öntudat hálójából, pedig addig azt sem tudtam, hogy létezik egyáltalán.

Addig a könyveim világában éltem, többségük a tizenkilencedik században íródott. Számítottam rá, hogy padokon, metrószerelvényeken és temetőkben kell majd aludnom, amíg nem találok munkát, de az állandóan mardosó éhségre nem voltam felkészülve. Vézna teremtés voltam, gyors anyagcserével és nagy étvággyal megverve-megáldva. Még a romantika sem tudta elfojtani bennem az evés utáni vágyat. Még Baudelaire-nek is ennie kellett. Leveleiben többször is említi, mennyire szeretne egy jó sültet és egy pofa sört.

Munkát kellett találnom. Megkönnyebbültem, amikor felvettek pénztárosnak a Brentano’s könyvesbolt-hálózat egyik külvárosi üzletébe. Jobban szerettem volna verseskötetek között dolgozni eladóként, mint a világ különböző tájairól származó ékszerek és dísztárgyak árát püfölni a pénztárgépbe, de szívesen nézegettem a távoli vidékek csecsebecséit: a berber karkötőket, a kagylókból készített afgán láncokat, a drágakövekkel kirakott Buddhát. A kedvencem egy perzsa nyaklánc volt. Két, fekete és ezüstszínű zsinórral egymáshoz erősített, zománcozott fémlapból állt, leginkább régi és egzotikus skapuláréra emlékeztetett. Tizennyolc dollárba került, ami rengeteg pénznek tűnt. Amikor nem voltak vevők, kivettem a vitrinből, végighúztam ujjamat az ékszer lila felszínébe karcolt kalligrafikus jeleken, és azon töprengtem, honnan származhat.

Nem sokkal azután, hogy munkába álltam, felbukkant az üzletben az a srác, akivel Brooklynba érkezésem napján találkoztam. Egészen máshogy festett fehér ingben és nyakkendőben, olyan volt, mint egy katolikus iskola diákja. Elmagyarázta, hogy a Brentano’s belvárosi üzletében dolgozik, és kapott egy kupont, amit itt akar levásárolni. Hosszú ideig válogatott, megnézett mindent, a gyöngysorokat, az apró nippeket, a türkizkék gyűrűket.

Végül megszólalt:

– Ezt kérem. – A perzsa nyaklánc volt az.

– Ó, nekem is ez a kedvencem – mondtam. – Skapuláréra emlékeztet.

– Katolikus vagy? – kérdezte.

– Nem, csak szeretem a katolikus tárgyakat.

– Ministráns voltam. – Elvigyorodott. – Imádtam lóbálni a tömjéntartót.

Örültem, hogy azt a darabot választotta, amit én is kinéztem magamnak, ugyanakkor szomorú lettem, amiért elviszi. Becsomagoltam, és amikor odaadtam neki, ösztönösen így szóltam:

– Ne add oda más lánynak.

Zavarba jöttem, de ő csak mosolygott, és így felelt:

– Nem fogom.

Miután elment, hosszan néztem a nyaklánc helyét a fekete bársonyon. Másnap reggelre egy díszesebb darab került a vitrinbe, de hiányzott belőle a perzsa nyakék egyszerű varázsa.

Az első hét végén már támolyogtam az éhségtől, és még mindig nem volt hol aludnom. A boltban hajtottam álomra a fejemet. A mosdóban bújtam el, amíg a többiek elmentek, és miután az éjszakai őr bezárta az üzletet, a kabátomra fekve aludtam el. Reggelente a többiek azt hitték, korán jöttem be dolgozni. Nem volt egy vasam se, és a kollégáim kabátzsebében kutattam apró után, hogy vehessek magamnak mogyoróvajas kekszet az automatából. Szinte eszemet vette az éhség, éppen ezért ért sokként, amikor fizetésnapon engem nem várt boríték. Nem tudtam, hogy az első heti bért visszatartják. Sírva mentem hátra az öltözőbe.

Amikor visszatértem a pult mögé, észrevettem egy fickót, aki lopva engem figyelt. Szakállas volt, hajszálcsíkos inget és szarvasbőr könyökvédős zakót viselt. Az üzletvezető bemutatott minket egymásnak. A pasas sci-fi regényeket írt, és el akart vinni vacsorázni. Húszéves voltam, de anyám figyelmeztetése, hogy sehová ne menjek idegenekkel, még mindig a fejemben visszhangzott. A vacsora ígérete azonban elgyengített, és elfogadtam a meghívást. Reméltem, mivel író, nem lesz vele probléma, bár inkább tűnt színésznek, aki írót játszik, mintsem igazi írónak.

Elsétáltunk egy étterembe az Empire State Building lábához. Soha nem vacsoráztam még ilyen elegáns helyen New Yorkban. Próbáltam nem túl drága fogást választani, és végül egy kardhalat rendeltem öt dollár kilencvenöt centért, az volt a legolcsóbb az étlapon. A mai napig látom magam előtt, ahogy a pincér leteszi elém a nagy adag krumplipürét és a túlsütött kardhalat. Majd éhen haltam, mégsem esett jól az étel. Kényelmetlenül éreztem magam, fogalmam sem volt, hogyan kezeljem a helyzetet, és hogy miért akar velem vacsorázni ez a férfi. Rengeteg pénzt költött rám, és aggódtam, vajon mit vár tőlem viszonzásként.

Vacsora után besétáltunk a belvárosba. Kelet felé mentünk, a Tompkins Square parkba, és letelepedtünk egy padra. Éppen menekülő-útvonalakon törtem a fejem, amikor azt javasolta, menjünk fel hozzá egy italra. Ez az a pillanat, gondoltam, amelytől anyám mindig óva intett. Kétségbeesetten körülnéztem, nem tudtam, mit feleljek, amikor megláttam, hogy valaki közeledik. Mintha megnyílt volna egy kapu a jövőből, és imáimat meghallgatva kilépett volna rajta a srác Brooklynból, aki a perzsa nyakláncot választotta. Azonnal felismertem az enyhén görbe lábait és kusza fürtjeit. Farmernadrágot és báránybőr mellényt viselt. Nyakában gyöngysorok lógtak, mint egy hippi pásztornak. Odaszaladtam hozzá, és megragadtam a karját.

– Szia, emlékszel rám?

– Persze hogy emlékszem – mosolygott.

– Segítened kell – hadartam. – Tegyél úgy, mintha a pasim lennél, kérlek!

– Oké – felelte. Úgy tűnt, egyáltalán nem lepte meg váratlan felbukkanásom.

Odavonszoltam a sci-fi íróhoz.

– Ő a barátom – lihegtem. – Engem keresett. Nagyon dühös. Azt akarja, hogy azonnal menjek haza vele. – A fickó gyanakodva méregetett minket.

– Futás – kiáltottam, mire a srác megfogta a kezemet, és rohanni kezdtünk, keresztül a parkon.

Kifulladva rogytunk le egy ház lépcsőjére.

– Köszönöm, hogy megmentetted az életemet – mondtam. Zavartan fogadta a hírt.

– Még be sem mutatkoztam, Patti vagyok.

– Az én nevem Bob.

– Bob – ismételtem, és most először néztem meg alaposabban. – Valahogy nem illik hozzád ez a becézés. Hívhatlak Robertnek?

A nap lenyugodott az Avenue B fölött. Robert kézen fogott, és együtt végigbarangoltuk East Village-t. A St. Mark’s Place és a Második sugárút sarkán a Gem Spában meghívott egy csokiturmixra. Többnyire én beszéltem. Ő csak mosolyogva hallgatott. Gyermekkori történeteimmel traktáltam, meséltem neki Stephanie-ról, a táncházról. Meglepően nyugodtnak és felszabadultnak éreztem magam a társaságában. Később elmondta, hogy éppen LSD-s tripen volt.

Az LSD-ről mindössze annyit tudtam, amennyit Anaïs Nin Kollázsok című könyvecskéjében olvastam. Fogalmam sem volt a drog világáról, ami ’67 nyarán kezdett kibontakozni. A kábítószerekről romantikus elképzeléseim voltak. Költők, dzsesszzenészek és indián sámánok részére fenntartott szent növényeknek tartottam őket. Robert nem változott meg tőle, és egyáltalán nem viselkedett furcsán. Elragadó kedvesség és komiszság áradt belőle, ugyanakkor félénk volt és lovagias. Hajnali kettőig sétálgattunk, és végül szinte egyszerre vallottuk be, hogy nincsen hová mennünk. Ezen jót nevettünk. De későre járt, és mindketten fáradtak voltunk… … …

Hotel Chelsea

Mike Hammert játszom, ahogy mentolos Koolt pöfékelve, filléres krimiket olvasva ülök az előcsarnokban, és William Burroughst várom. Hivalkodó ruhában, sötét gabardinkabátban, szürke zakóban, nyakkendőben érkezik. Verseket körmölve ülök néhány órát őrhelyemen. Tántorogva lép ki az El Quixote bárból, kicsit becsípve és ziláltan. Szokás szerint megigazítom a nyakkendőjét, és leintek neki egy taxit.

Közben figyelem az eseményeket. Szemmel tartom, mi történik a rossz képekkel teleaggatott előcsarnokban. Sok mindent rásóztak Stanley Bardra a lakbér helyett. A szálloda energiától vibráló épülete valamiféle végső menedékül szolgál mindenféle rendű és rangú művész számára. Gitározó csavargók és viktoriánus ruhába öltözött, betépett széplányok. Drogos költők, drámaírók, leégett producerek és francia színészek. Itt mindenki valaki, még ha a kinti világban senki sem hallott róla.

A lift lassan vánszorog. A hetediken szállok ki, hátha Harry Smith itthon van. A kezem a kilincsre helyezem, de csak a csöndet érzékelem. A sárga falak ridegek, mint egy javítóintézetben. Lemegyek a lépcsőn, vissza a szobánkba. Pisilek egyet a folyosó végén a vécében, amin ismeretlen lakókkal kell osztoznunk. Kinyitom az ajtót. Robertnek semmi nyoma, csak egy tükörre ragasztott üzenet vár. Lementem a Negyvenkettedik utcára. Szeretlek. Kék. Látom, hogy rendbe rakta a holmiját. A férfimagazinok szabályos kupacba rakva. A csirkeháló összetekerve, a festékszóró flakonok sorba állítva a mosdó alatt.

Bekapcsolom a főzőlapot. Vizet engedek a csapból. Jól ki kell ereszteni, mert egy ideig csak barnás víz folyik belőle. Harry szerint csupán ásványi anyagok és rozsda. Az én holmim az alsó fiókban. Tarot-kártya, selyemszalagok, egy üveg Nescafé és a bögrém – gyermekkori emlék, rajta Wiggily bácsi, a nyúl uraság. Kihúzom Remingtonomat az ágy alól, megigazítom a szalagot, és tiszta papírlapot fűzök bele. Sok mesélnivalóm van.

Robert egy fekete-fehér Larry Rivers-kép alatt ült. Halálsápadt arccal. Letérdeltem mellé, és megfogtam a kezét. A morfiumangyal említette, hogy a Chelsea Hotelben művészi alkotásokért cserébe is lehet szobát kapni. Az volt a tervem, hogy felajánlom a munkáinkat. A Párizsban készített rajzaimat elég erősnek tartottam, ahhoz pedig kétség sem férhetett, hogy Robert művei klasszisokkal jobbak az előcsarnokban kiaggatott képeknél. Sejtettem, hogy az első akadály a szálloda igazgatója, Stanley Bard lesz.

Beléptem az irodájába, készen arra, hogy elmagyarázzam, milyen nagy művészek vagyunk. Éppen egy végtelennek tűnő telefonbeszélgetést folytatott, és ahogy beléptem, azonnal intett, hogy menjek ki. Odakint leültem Robert széke mellé a padlóra, és csöndben felmértem a helyzetünket.

Hirtelen Harry Smith jelent meg mellettünk, mintha csak a falból lépett volna elő. Kócos, ezüstfehér haja volt, kusza szakálla, és fürkész tekintettel meredt rám Buddy Hollyt idéző szemüvege mögül. Válaszaimat meg sem várva, kérdésözönt zúdított rám.

– Ki vagy? Van pénzed? Ikrek vagytok? Miért hordasz szalagot a csuklódon?

Barátnőjét, Peggy Bidermant várta, azt remélve, hogy a nő meghívja ebédre. Bár elsősorban saját szorult helyzete foglalkoztatta, részvéttel fordult felénk, azonnal aggódni kezdett Robertért, aki már alig állt a lábán.

Harry odalépett elénk elnyűtt tweedzakójában, pamutnadrágjában és bakancsában. A háta kissé púposnak tűnt, fejét oldalra billentette, mint valami okos vadászkutya. Nem töltötte be még a negyvenötöt sem, mégis öregembernek látszott, ám valamiféle gyermeki lelkesedéssel volt megáldva. Harryt mindenki tisztelte Az amerikai folkzene antológiájáért, amely a legutolsó gitárostól Bob Dylanig mindenkire hatással volt. Robert olyan beteg volt, hogy beszélni sem bírt, így aztán Harryvel beszélgettünk az Appalache-hegység térségének zenéjéről, amíg arra vártunk, hogy Mr. Bard fogadjon. Harry megemlítette, hogy filmet készít, melyet Bertolt Brecht ihletett, mire idéztem néhány sort a Kalóz Jennyből. Ez megalapozta barátságunkat, bár kissé csalódottnak tűnt, amikor megtudta, hogy nincs pénzünk. Egyre azt kérdezgette:

– Biztos, hogy nem vagytok gazdagok?

– Nekünk, Smitheknek sosincs pénzünk – feleltem. Hátrahőkölt.

– Biztos, hogy Smithnek hívnak?

– Igen, és mérget vennék rá, hogy rokonok vagyunk.

Jelezték, hogy bemehetek Mr. Bard irodájába. Úgy döntöttem, kockáztatok. Azt mondtam neki, hogy fizetésemelést fogok kapni a munkahelyemen, de gondoltam, felkínálom néhány alkotásunkat, amely jóval többet ér egy szoba bérleti díjánál. Ódákat zengtem Robertről, és biztosítékként felajánlottam a portfóliónkat. Bard szkeptikusan hallgatott, de végül belement a dologba. Nem tudom, hogy a képekben látott-e fantáziát, de úgy tűnt, hogy a béremeléssel kapcsolatos ígéretem hatott rá. Kezet ráztunk, és megkaptam az 1017-es szoba kulcsát. A Chelsea Hotelben heti ötvenöt dollár volt a lakbér.

Időközben megérkezett Peggy, és segített felkísérni Robertet az emeletre. Kinyitottam az ajtót. Az 1017-es köztudottan a szálloda legkisebb szobája volt. Falait halványkékre festették, középen egy fehér fémágy állt, rajta krémszínű zseníliatakaró. Volt csap és tükör is, egy kis fiókos szekrény meg egy hordozható fekete-fehér tévé a hatalmas, kifakult asztalterítőn. Sosem volt tévénk Roberttel, és az egyszerre futurisztikus és divatjamúlt talizmánt egész ott-tartózkodásunk alatt egyszer sem kapcsoltuk be.

A szállodában lakott egy orvos, Peggy megadta a számát. Szert tettünk egy tiszta szobára és egy segítőkész barátra. Egy helyre, ahol Robert felépülhetett. Otthonra leltünk.

Megérkezett az orvos. Kint vártam az ajtó előtt, amíg végeztek a vizsgálattal. A szoba túl kicsi volt hármunknak, és nem akartam látni, ahogy Robert injekciót kap. Az orvos jókora adag tetraciklint adott be neki, írt néhány receptet, és lelkemre kötötte, hogy vigyem el egy alaposabb kivizsgálásra. Robert alultáplált és magas láz gyötri, mondta, begyulladt a fogínye és a bölcsességfoga, ráadásul trippere van. Mindkettőnknek oltásra van szükségünk, mondta, és jelentenünk kell, hogy fertőző betegségben szenvedünk. Fizetni ráérünk később is.

Nem örültem, hogy Robert közvetítésével talán elkaptam valami nemi betegséget egy vadidegen embertől. Nem féltékenység volt ez, inkább tisztátalannak éreztem magam. Jean Genet minden általam olvasott művében benne volt valamiféle szentség, azonban a tripperről egy árva szó sem esett soha. Ehhez párosult a tűfóbiám, az orvos ugyanis injekciók egész hadát helyezte kilátásba. De félre kellett tennem az aggodalmaimat. A legfontosabb az volt, hogy Robert meggyógyuljon, túl beteg volt bármilyen kirohanáshoz.

Szótlanul ültem le mellé. A Chelsea Hotelben még a fény is másmilyen volt, ahogy a kevéske holminkra vetült. Nem természetes fény, hanem a lámpából és a mennyezeti izzóból áradó intenzív, könyörtelen, mégis erővel teli világosság. Robert nyugodtan feküdt, mondtam, hogy ne aggódjon, és megígértem, hogy hamarosan visszajövök. Mellette kellett maradnom. Ahogy megfogadtuk.

Ez azt jelentette, hogy nem vagyunk egyedül.

Kiléptem a szállodából, és megálltam Dylan Thomas, a költő emléktáblája előtt. Alig néhány órája menekültünk el az Allerton nyomasztó aurájából, és most volt egy kicsiny, de tiszta szobánk New York egyik legrégibb szállodájában. Körülnéztem a környéken. 1969-ben a Huszonharmadik utca Hetedik és Nyolcadik sugárút közti szakasza még mindig háború utáni hangulatot árasztott. Elsétáltam a környékbeli üzletek előtt: egy horgászbolt, egy használtlemez-bolt, poros kirakatában párizsi dzsesszkorongokkal, egy jókora Automat gyorsétterem és az Oasis Bar, homlokzatán pálmafa alakú neonreklámmal. Az utca túloldalán a YMCA elterpeszkedő épülete mellett egy könyvtár volt.

Keletnek tartottam, befordultam az Ötödik sugárútra, és elsétáltam a Negyvennyolcadik utcáig a Scribner’sbe. Sokáig távol voltam, mégis biztosra vettem, hogy visszakapom a munkámat. Kissé kedvetlenül léptem be a boltba, de a helyzetünket tekintve a Scribner’s igazi megváltást jelentett. Munkaadóim kedvesen üdvözöltek, lementem velük az alagsorba egy kávéra és egy fahéjas tekercsre, elszórakoztattam őket párizsi kalandjainkkal – a hangsúlyt a vicces eseményekre fektettem –, és végül visszakaptam az állásomat. Sőt, még előleget is kínáltak a sürgősebb kiadásaimra és az első heti lakbéremre, amivel szereztem néhány jó pontot Mr. Bardnál. A műveinket még nem nézte meg, de portfóliónkat magánál tartotta a későbbiekre, ezért még volt remény arra, hogy üzletet tudunk kötni vele.

Hoztam Robertnek egy kis ennivalót. Most evett először a hazatérésem óta. Elmondtam neki, mit intéztem a Scribner’sben és Bardnál. Mindkettőnket lenyűgözött, mennyi minden történt egy nap alatt, és felidéztük rövid odüsszeánkat a bajból a biztonságba. Aztán elhallgatott. Tudtam, mire gondol. Nem kért bocsánatot, de tudtam, hogy sajnálja. Azon tűnődött, miközben a vállamon nyugtatta a fejét, vajon jobban jártam volna-e, ha nem jövök vissza. De visszajöttem. Végül egymással jártunk a legjobban.

Tudtam, hogyan viseljem gondját. Anyámtól megtanultam, hogyan kell beteget ápolni, levinni a lázat. Mellette ültem, miközben álomba merült. Elfáradtam. A hazatérésem nem volt zökkenőmentes, de kezdtek alakulni a dolgaink, és nem bántam semmit. Ültem az ágy szélén, hallgattam a légzését, az éjszakai fény a párnájára vetült. Az alvó szállodában valahogy áthatott a közösség ereje. Két évvel korábban ő mentett meg azzal, hogy váratlanul felbukkant a Tompkins Square parkban. Most én mentettem meg őt. Kvittek voltunk.

Néhány nappal később elmentem a Clinton Streetre, hogy megbeszéljem a dolgokat korábbi házfelügyelőnk kel, Jimmy Washingtonnal. Utoljára másztam meg a meredek kőlépcsőt. Tudtam, hogy soha többé nem térek vissza Brooklynba. Egy pillanatra megálltam az ajtaja előtt, hogy összeszedjem magam, mielőtt bekopogok. Odabent ről kihallatszott a Devil With the Blue Dress On és Jimmy Washington hangja, ahogy a feleségével beszél. Ajtót nyitott, és meglepődött, amikor meglátott. Összepakolta Robert holmiját, de azonnal láttam, hogy az én dolgaim a szívéhez nőttek. Önkéntelenül is elnevettem magam, amint beléptem az előszobába. A kandallópárkányon gondosan elrendezve sorakoztak kék pókerzsetonjaim nyitott fadobozukban, egy kézzel készített vitorlásmodell és egy ízléstelen, gipsz infánsnő. A mexikói kendőmet nehéz székem támlájára terítette, melyet annak idején fáradságos munkával csiszoltam és festettem le fehér lakkal. A saját Jackson Pollock-székemnek hívtam, mert egy kerti székre emlékeztetett, melyet egy, a Pollock–Krasner farmon készült fényképen láttam a Springsben.

– Mindent megőriztem maguknak – mondta kissé zavartan. – Nem tudhattam, hogy visszajönnek-e egyáltalán.

Csak mosolyogtam. Feltett egy kávét, és megkötöttük az üzletet. Háromhavi lakbérrel tartoztam neki: száznyolcvan dollárral. Megtarthatta a hatvan dollár kauciót, valamint a holmimat, és ezzel rendben voltunk. A könyvek és a lemezek egymásra pakolva álltak. A kupac tetején megpillantottam a Nashville Skyline-t Bob Dylantől. Roberttől kaptam, mielőtt Párizsba mentem; a Lay Lady Lay-t számtalanszor meghallgattam. Összeszedtem a jegyzetfüzeteimet, és megtaláltam köztük Sylvia Plath Ariel című kötetének egy példányát, amit Robert vett nekem az első találkozásunkkor. Egy kis fájdalom hasított a szívembe, mert tudtam, hogy az ártatlan életünk véget ért. Zsebembe csúsztattam egy borítékot, amelyben a Nő I.-ről a Modernben készített fekete-fehér fotók voltak, otthagytam viszont a nő portréjának megfestésére tett elvetélt kísérleteimet – az umbrával, rózsaszínnel, zölddel telefröcskölt vásznakat, szertefoszlott ambícióim mementóit. Túlságosan kíváncsi voltam a jövőre ahhoz, hogy a múlttal foglalkozzam.

Az ajtó felé indulva észrevettem a rajzaimat a falon. Ha Bardnak nem is kellenek, legalább Jimmy Washingtonnak igen. Búcsút vettem a képeimtől. Jobban illettek hozzá és Brooklynhoz. Mindig lesznek újak, ebben nem kételkedtem… … …

Együtt, külön utakon

Elváltak útjaink, de nem veszítettük szem elől egymást. A nagy, tágas loft, melyet Sam vásárolt Robertnek, a Bond Street 24. szám alatt állt. A macskaköves mellékutcában garázsok, polgárháború utáni időszakban épült házak és kisebb raktárak sorakoztak, melyek akkoriban kezdtek életre kelni – akárcsak a többi iparterület –, miután művészek vették őket birtokba, akik kitakarították a szobákat és lemosták a széles ablakokról az évek porát, hogy beengedjék a fényt.

John Lennon és Yoko Ono az utca túloldalán lakott. Brice Marden a szomszédban dolgozott, rejtélyesen tiszta műtermében festékkel teli tégelyek és néma fotók sorakoztak, melyeket később füst- és fénypanelekké párolt. Robert loftjával akadt munka bőven. A csövekből gőz szivárgott az illesztések mentén. Az eredeti téglafal nagy részét borító penészes burkolólapokat Robert leszedte. A téglákat lepucolta és több réteg fehér festékkel borította – részben műterem volt, részben műalkotás.

Úgy éreztem, mintha Allen állandóan úton lenne a Blue Öyster Culttal, én pedig teljesen magamra maradnék. Lakásunk a Keleti Tizedik utcában alig egy háztömbnyire állt a Szent Márk-templomtól. Kis, takaros apartman volt, hatalmas ablakai egy kertre néztek. Új kuckóinkban ott folytattuk az életünket Roberttel, ahol abbahagytuk. Együtt ettünk, együtt kerestünk installációkhoz használható tárgyakat, együtt fényképeztünk, és figyeltük, hogyan halad a másik az alkotásaival.

Bár Robertnek most már volt saját lakása, továbbra is aggódott a pénz miatt. Nem akart teljes egészében Samtől függeni, és minden eddiginél elszántabban hajszolta a sikert. Jómagam holtpontra jutottam, miután elköltöztem a Huszonharmadik utcából. Linda húgom szerzett nekem egy részmunkaidős állást a Strand könyvkereskedésben. Tucatjával vásároltam a könyveket, de nem olvastam el őket. Jókora papírlapokat erősítettem a falra, de nem rajzoltam rájuk semmit. A gitárt beraktam az ágy alá. Éjszaka magányosan ültem, és vártam. Megint azon merengtem, hogyan csinálhatnék valami értékeset. Minden, ami eszembe jutott, tiszteletlennek vagy jelentéktelennek tűnt.

Újév napján gyertyát gyújtottam Roberto Clemente-ért, öcsém kedvenc baseballjátékosáért. Egy humanitárius misszió közben lelte halálát egy borzalmas nicaraguai földrengés után. Haragudtam magamra a tétlenségemért és az önzésemért. Elhatároztam, hogy újra dolgozni fogok.

Valamivel később azon az estén a Szent Márk-templomban ültem az éves maratoni felolvasáson, ami kora délután kezdődött és a késő éjszakába nyúlt, a Költészeti Projektnek szánt adományokat a templom javára fordítottuk. Figyeltem a költőket. Költő akartam lenni, de tudtam, hogy sosem fogok beilleszkedni a vérfertőző közösségükbe. Eszem ágában sem volt beszállni egy újabb társaság hatalmi harcaiba. Eszembe jutott anyám mondása, miszerint az újév napja megjövendöli, mit fogsz csinálni az év hátralévő részében. Éreztem a saját Szent Gergelyem, Gregory Corso szellemét magamban, és eldöntöttem, hogy számomra 1973 a költészet éve lesz.

Néha jók a megérzések, mert nem sokkal ezután Andy Brown felajánlotta, hogy kiadja egy verseskötetemet. Felvillanyozott a lehetőség, hogy a Gotham Book Mart meg jelenteti a költeményeimet. Andy Brown mindig türelmes volt velem, hagyta, hogy órákig válogassak régi könyvei között a Diamond Row-n, és a pulton hagyjam szórólapjaimat. Amikor kézzelfogható közelségbe került, hogy a Gotham szerzője leszek, büszkeséggel töltött el az üzlet mottója: „A bölcsek itt keresgélnek.”

Kirángattam az írógépemet az ágy alól, egy Hermes 2000-t. A Remington időközben felmondta a szolgálatot. Sandy Pearlman felhívta rá a figyelmemet, hogy Hermész, a szárnyas hírvivő, a pásztorok és a tolvajok védelmezője, ezért azt reméltem, az istenek küldenek némi ihletet. Rengeteg időm volt. Hét éve először fordult elő, hogy nem volt állandó munkám. Allen fizette a lakbért, a Strandben megkerestem a zsebpénzemet. Sam és Robert minden délután elvitt enni, esténként pedig kuszkuszt főztem magamnak takaros kis konyhámban, úgyhogy gyakorlatilag semmire sem költöttem.

Robert első önálló polaroidkiállítására készült. A meghívó krémszínű Tiffany-borítékban érkezett: a képen saját meztelen törzsének tükörképe volt látható, ágyéka fölött Land 360-as kamerája. A csuklóján kidagadó erekről azonnal felismertem. A kép elejére egy fehér papírpöttyöt erősített, hogy elrejtse vele a farkát, a jobb alsó sarokba pedig a nevét bélyegezte. Robert a meghívót a kiállítás szerves részének tekintette, és ügyelt rá, hogy csábító ajándék is legyen egyben.

A Fénygaléria megnyitója január 6-ra esett, Jeanne d’Arc születésnapjára. Roberttől egy ezüstmedált kaptam, rajta az arcképe egy francia liliommal megkoronázva. Sokan eljöttek, igazi New York-i kavalkád, bőrnadrágos fiúkkal, drag queenekkel, a felső tízezer prominenseivel, rockzenészekkel és műgyűjtőkkel. Optimista hangulat uralkodott, egy leheletnyi irigységgel vegyítve. Robert bátor, elegáns kiállításában a klasszikus motívumok mellett ott volt a szex, a virágok és a portrék, egyenrangúként kezelve őket: péniszgyűrűk egy virágcsokor mellett, mintha ez volna a legtermészetesebb a világon. Számára az is volt… … …

Isten kezét fogva

1979 tavaszán elhagytam New Yorkot, hogy új életet kezdjek Fred Sonic Smith oldalán. Egy ideig a Book Cadillacben, egy történelmi, de gyakorlatilag kihalt szálloda apró szobájában laktunk Detroit belvárosában. Semmink sem volt, leszámítva Fred gitárjait és az én felbecsülhetetlen értékű könyveimet meg a klarinétomat. Úgy éltem vele, mint az első szerelmemmel, mint a férfival, aki társam lesz erre az életre. A férfiról, aki később a férjem lett, csak annyit akarok mondani, hogy király volt a férfiak között, és az emberek ismerték a nevét.

Nehéz volt elindulni, de eljött az ideje, hogy a saját lábamra álljak.

– Mi lesz velünk? – kérdezte hirtelen Robert. – Anyám még mindig úgy tudja, hogy házasok vagyunk.

Erre nem is gondoltam.

– Azt hiszem, meg kell mondanod neki, hogy elváltunk.

– Nem mondhatok ilyet – felelte a szemembe nézve. – A katolikusok nem válnak.

Detroitban leültem a padlóra, hogy verset írjak Robert Y portfóliójához. Virágokat kaptam tőle, meg egy csomó fényképet, amit kiraktam a falra. Az alkotásról magáról írtam neki, a varázsvesszőről és az elfeledett magánhangzóról. Visszatértem a hétköznapi életbe. Messzire kerültem a világtól, amit ismertem, de Robertről sosem feledkeztem meg; az én kék csillagomról a személyes csillagrendszeremben.

Robertől akkor derült ki, hogy AIDS-es, amikor a második gyermekemet hordtam a szívem alatt. 1986-ot írtunk, szeptember vége volt, a fák körtéktől roskadoztak. Úgy éreztem, mintha influenza bujkálna bennem, de a figyelmes örmény orvosom azt mondta, ez nem betegség, hanem a terhesség korai szakasza.

– Valóra vált az álma – mondta.

A konyhában ültem, és arra gondoltam, itt a remek alkalom, hogy felhívjam Robertet.

Freddel egy albumon dolgoztunk, aminek a Dream of Life címet szántuk, és azt javasolta, kérjem meg Robertet, hogy készítsen egy fotót a lemezborítóra. Jó ideje nem találkoztam vagy beszéltem vele. Próbáltam felkészíteni magam a beszélgetésre, amikor megcsörrent a telefon. Annyira Robertre koncentráltam, hogy egy pillanatra azt hittem, ő az. De nem Robert szólt bele, hanem Ina Meibach, barátom és jogi képviselőm. Azt mondta, rossz hírei vannak, és azonnal tudtam, hogy Robertről van szó. Az AIDS szövődményeként fellépő tüdőgyulladással került kórházba. Sokkolt a hír. Ösztönösen megérintettem a hasamat, és sírva fakadtam.

Egyszerre mintha az összes félelmem valóra vált volna, olyan hirtelen, ahogy egy vitorla hamvad el a lángokban. Fiatalkori látomásom Robertről, ami már elporladt, könyörtelen élességgel jelent meg újra a szemem előtt. Más fénybe került a hírnév iránti türelmetlensége, olyannak láttam, mint egy fiatal fáraót, akinek kezdettől fogva meg voltak számlálva a napjai.

Apró feladatokkal foglaltam el magam, hogy eltereljem a gondolataimat. Nem tudtam, mit is mondjak neki, és végül addig húztam az időt, míg ahelyett, hogy a közös munkáról beszélgethettem volna vele az otthoni számán, már csak a kórházban tudtam elérni telefonon. Össze kellett szednem magamat, ezért úgy döntöttem, előbb Sam Wagstaffet hívom fel. Bár évek óta nem beszéltünk, örült, amikor meghallotta a hangomat, és ugyanott folytattuk, ahol annak idején abbahagytuk. Robertről kérdeztem.

– Nagyon beteg, szegénykém – felelte Sam. – De nem annyira, mint én.

Ez a hír is sokkolóan hatott rám, különösen mert Sam bár idősebb volt nálunk, világéletében majd kicsattant az egészségtől, és úgy tűnt, immunis a betegségekre. Jellemző, hogy a minden fronton könyörtelenül támadó kórságot „rendkívül bosszantónak” találta.

Bármennyire vérzett is érte a szívem, bátorságot merítettem a hangjából a következő híváshoz. Robert erőtlenül szólt a telefonba, de amikor meghallotta, hogy én vagyok, azonnal felderült a hangja. Jó ideje nem beszéltünk, ennek ellenére ugyanúgy egymás szavába vágva fejeztük be a másik mondatait, mint régen.

– Legyőzöm ezt a nyavalyát – mondta. Teljes szívemből hittem neki.

– Hamarosan találkozunk – ígértem.

– Feldobtad a napomat, Patti – mondta, mielőtt lerakta a kagylót. A hangja még a fülemben cseng. Most is hallom.

Amint Robert rendbejött annyira, hogy elhagyhassa a kórházat, megbeszéltük, hogy találkozunk. Fred összepakolta a gitárjait, és fiunkkal, Jacksonnal Detroitból New Yorkba autóztunk. A Mayflower Hotelban szálltunk meg, és Robert átjött üdvözölni minket. A hosszú bőrkabátját viselte, és a betegség ellenére nagyon jól nézett ki, bár kissé kipirultnak tűnt. Meghúzta a hajamat, és Pocahontasnak nevezett. Olyan energiák szabadultak fel közöttünk, hogy úgy éreztem, fehéren izzik a szoba.

Roberttel meglátogattuk Samet a St. Vincent kórház AIDS-osztályán. Sam áttetsző bőrrel, magatehetetlenül feküdt az ágyon, hol elveszítve az eszméletét, hol újra magához térve. Bőrrákban szenvedett, egész testét fekélyes sebek borították. Robert meg akarta fogni a kezét, de Sam elhúzta… … …

Utószó

Ezerkilencszáznyolcvankilenc március 8-án beszéltem utoljára Roberttel. Legalábbis emberi alakban. Tudta, hogy haldoklik, mégis valami furcsa, csökönyös remény csendült ki a hangjából. Megkérdeztem, mit tehetek érte, mire azt felelte, gondozd a virágaimat. Megkért, hogy írjak bevezetést a virágos könyvéhez. Színes virágok, mondta, tudom, hogy te a fekete-fehér képeket kedveled, de talán így is tetszeni fog. Tetszeni fog, feleltem, megcsinálom. Megígértem neki, hogy folytatom a közös munkánkat, amíg csak élek. Megírod a történetünket? Akarod, hogy megírjam? Neked kell, mondta, csak te tudod megírni. Megírom, feleltem, bár tudtam, hogy nem lesz könnyű betartanom ezt az ígéretet. Szeretlek, Patti. Szeretlek, Robert. Aztán vizsgálatra vitték, és soha többé nem hallottam a hangját. Csak a haldokló zihálását, amely betöltötte a kórtermet.

Írtam egy verset a megemlékezésre, akárcsak Sam Wagstaffnek. Május huszonegyedikén Freddel elmentünk a szertartásra a Whitney Múzeumba. Fred sötétkék gabardinöltönyt viselt mélyvörös nyakkendővel. Én a csipkegalléros, fekete selyemruhámat vettem fel, ami húsvétkor volt rajtam. A pódiumon két hatalmas váza állt tele fehér liliomokkal. A falon Robert virágai lógtak. Elénekeltem az emlékére írt dalt, és közben felidéztem a róla őrzött, két évtizeddel korábbi képet, amint cigarettázva vár rám a múzeum előtt. Robert egész családja eljött. Apja, Harry, melegen, részvéttel üdvözölt. Édesanyja, Joan, oxigénpalackkal felszerelt tolószékben érkezett. Amikor lehajoltam, hogy elköszönjek tőle, megszorította a kezemet. Te író vagy, súgta erőlködve, írj nekem egy sort. Úgy értettem, hogy egy levélre gondol, de Joan három nappal később elhunyt, és a Havas Boldogasszony-templom temetőjében helyezték végső nyugalomra.

Megírtam az előszót a Flowers számára, és tiszteletben tartottam Joan kérését. Megírtam The Coral Sea című kötetemet, és rajzokat készítettem az emlékére, de közös történetünknek ki kellett várnia, míg megtalálom a megfelelő hangot. Sok történetet mesélhetnék még Robertről, kettőnkről. De ezt a történetet mondtam el. Ezt kérte tőlem, hogy meséljem el, és megtartottam az ígéretemet. Jancsi és Juliska voltunk, akik nekivágtak a világ sötét erdejének. Olyan kísértésekkel, boszorkányokkal és démonokkal találkoztunk, melyekre álmunkban sem gondoltunk volna, és olyan tündöklő pompával, melyben csak titkon reménykedtünk. Senki más nem tudná elmesélni e két fiatal közös napjainak és éjszakáinak igaz történetét. Csak Robert és én. A mi történetünket, ahogy ő nevezte. És mivel ő elment, rám maradt a feladat, hogy elmondjam… … …

Tartalom

Előszó

A hétfő gyermekei

Kölykök

Hotel Chelsea

Együtt, külön utakon

Isten kezét fogva

Utószó

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Borító Pintér József
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3052 3

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence