V. E. Schwab: Bury Our Bones In The Midnight Soil

Copyright © 2025 by Victoria Schwab

Hungarian translation © Ballai Mária, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

V. E. Schwab: Bury Our Bones In The Midnight Soil

A Tor Book, Tor® is a registered trademark of Macmillan Publishing Group, LLC., New York, 2025

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978 963 598 425 1 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Coverist Studio, Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kótai Kata, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: fantasy

Azoknak, akik szomjazzák

a szerelmet, az időt,

vagy egyszerűen csak a szabadságot.

ÉJFÉLI FÖLDBE TEMESD CSONTJAIMAT,

SEKÉLYEN, DE ÁZTATVA MÉLYEN.

HELYEMEN VAD RÓZSA NŐ MAJD,

VÖRÖSE ALATT FOG VILLAN FEHÉREN.

P

MARÍA

(† 1532)

I.

P

Santo Domingo de la Calzada, Spanyolország

1521

Az özvegy egy szerdai napon érkezik a városba.

María emlékszik rá, mert szerdán szokott fürdeni, és egy örökkévalóságig tart, mire megszárad a frissen mosott és kifésült haja. Emlékszik rá, mert április végéhez képest nagyon meleg van. Az udvar szélén ül, pont rásüt a nap, és egy cseresznyemagot szopogat (az év egyik első cseresznyéjének magját). Hajának egyik tincsét a fény felé tartja, hogy megnézze, sötétebb lett-e, vagy csupán még mindig nedves.

Az anyja szerint egyre hiúbb, ugyanakkor az anyja az, aki minden héten agyagot ken a hajára abban a reményben, hogy az tompítja az izzását. Amennyire María meg tudja állapítani, ez sem használ. Sőt, mintha még világosabb is lenne.

María anyja nem bánná annyira, ha a lánya haja mézszínű, földszínű vagy akár gesztenyebarna lenne, mert a vörösnek ez a mérges árnyalata szerinte rosszat jelent. Nem egy meleg szín, hanem a nyílt láng forró narancssárgája. Sehogy sem lehet eloltani.

Valami megcsiklandozza María lábszárát. Kilazult egy szál a ruhája szegélyéből, meg kell majd kérnie az anyját, hogy hozza helyre. Az anyja varrónő, kinek apró ujjai tökéletes öltéseket készítenek. Mindig azt hajtogatja a lányának, hogy a varrás titka a türelmes kézben és a türelmes szívben rejlik, ám María ezek nélkül jött világra. Folyton megszúrja magát a tűvel, elveszti az önuralmát, és aztán félkészen félredobja a munkát. Nyughatatlannak született, ahogy az apja mondogatta. Ez egy fiúnak jól állt volna, egy lánynak viszont nem.

María végiggörgeti a cseresznyemagot a fogai mögött, és húzogatni kezdi a ruhájából kilazult szálat, hogy kicsit még jobban próbára tegye az anyja türelmes szívét, ekkor azonban megkondulnak a templom harangjai.

És ettől egyszeriben máris sokkal érdekesebbnek tűnik a nap.

Felpattan, és mezítláb futásnak ered. Szoknyája a lába köré tekeredik, amíg fel nem kapja, hogy ne akadályozza a rohanásban. A kedvenc helyére tart, Ines istállójának tetejére, ahonnan rálát az útra, Felipe viszont már megelőzte.

– Menj haza! – kiált rá a fiú, de ő máris felkapaszkodik egy szekérre, onnan pedig a ferde tető cserepeire. – Itt nem biztonságos.

Csak három év van köztük, a bátyja tizenhárom, ő tíz, ám Felipe máris úgy viselkedik, mintha ez áthidalhatatlan szakadékot jelentene. Mintha ő már felnőtt lenne, María pedig csak gyerek, holott ő az, aki még mindig sírva fakad, ha rosszulesik neki valami, vagy megsérül, María viszont utoljára az apja halála előtt hullatott könnyeket.

– Komolyan mondom, María – dorgálja a lányt, aki ügyet sem vet rá, csak hunyorogva figyeli a városba érkező karavánt a késő délutáni napfényben.

María sem olvasni, sem írni nem tud, de számolni igen, így hát megszámolja a lovakat – hat, hét, nyolc, kilenc –, és már a lovasokat is elkezdte számba venni, ekkor azonban odalentről rájuk rivall egy hang.

– Madre de Dios! Gyertek le, mielőtt nyakatokat töritek!

Felipe megfordul, de közben majdnem megcsúszik a sima cserepeken. María nem zavartatja magát. Csak Rafa az, és a lánynak rá sem kell néznie, szinte látja maga előtt, ahogy csípőre tett kézzel és hátravetett fejjel ráncolja a homlokát, mint egykor az apjuk. Ahogy az utóbbi évben általában, mióta átvette a családfő szerepét. Mintha csupán ennyi lett volna az apjuk: egy váll, egy higgadt állkapocs, egy megedzett hang. Egy űr, amelyet könnyen be lehetne tölteni.

– Most azonnal! – vakkantja a bátyja.

Rafa pillantásától Felipének inába száll a bátorsága, ezért óvatosan csoszogva lemászik a tetőről. María nem hunyászkodik meg, már csak azért sem, hogy bizonyítsa a makacsságát, most viszont már semmit sem látni, a karaván befordult a sarkon, és a város felé tart. A lány végül engedelmeskedik a parancsnak, de a tetőről leugorva egy pocsolyában landol, összesározva a szoknyáját. Felipe is ugyanolyan koszos, mint ő, Rafa haragos tekintete azonban egyedül a húgát sújtja, mást nem.

Mielőtt María arrébb táncolhatna, Rafa megragadja a vállát.

– Le is eshettél volna.

– Ugyan, elrepültem volna.

– Akkor hol a szárnyad?

– Nincs rá szükségem – feleli a lány dölyfösen. – Boszorkány vagyok.

Csak tréfálkozik. A múlt héten Rafa is boszorkánynak nevezte, amikor a házba belépve a húgát a tűz mellett ülve találta, amint megbabonázva nézte a lángokat, miközben kibontott haja kócosan vöröslött körülötte.

De most, amikor a szó elhagyja a száját, a bátyja keze meglendül, és eltalálja az arcát.

Hirtelen árasztja el a forró fájdalom, ám a könnyek a döbbenetnek és a dühnek szólnak, mert egy pillanatra elképzeli, hogy a bátyjára támad, és rövid, éles körmével felszántja az arcát. Elképzeli, milyen látványt nyújtana, ha véres félholdak csúfítanák a bőrét.

Ez azonban valamiféle vad düh, María pedig tudja, hogy csak megvesszőznék miatta, ezért inkább elhatározza, hogy alkalomadtán teletömi trágyával a testvére ünnepi csizmáját. Ettől a gondolattól elvigyorodik, a mosolya látványa viszont mintha csak még jobban felingerelné a bátyját.

– Menj haza anyánkhoz! – parancsol rá Rafa a fejét ingatva.

Legyint egyet, mintha María egy elhessegetni való kóbor macska lenne.

Rafa elindul az ösvényen, Felipe pedig néma árnyékként a nyomába szegődik. A két fivér a város felé veszi az irányt, hogy megnézzék a karavánt.

María az arcát tapogatva néz utánuk. Elszámol tízig, a fogai közé veszi a cseresznyemagot, és olyan erősen ráharap, hogy a csonthéj eltörik.

Kiköpi a földre a törött darabkákat, és a testvérei után ered.

=

Santo Domingo egy szent város.

A zarándokok útja, a Camino de Santiago mentén fekszik. Maríát mindig is lenyűgözték az ezen az úton járó emberek. Az apja azt mondta neki, azért vállalkoznak az utazásra, hogy lemossák magukról a bűnt. María kis korában sziklatömbként képzelte el ezeket a bűnöket, úgy hitte, hogy a lopás, a gyilkosság és az erőszak súlya elég ahhoz, hogy maga alá gyűrje a testet és elcsüggessze a lelket. Ámulattal figyelte a bűnözők szakadatlan áradatát, akik még vezeklés közben is közszemlére tették a bűnösségüket.

Csak később tudta meg az anyjától, hogy nem minden bűn sziklatömb, és hogy a legtöbb valójában inkább egy kavicshoz hasonlít. Mint például egy goromba gondolat. Egy mohó szív. Kis súlyok, mint a kapzsiság, az irigység és a sóvárgás (amelyek María szemében egyáltalán nem számítottak bűnnek, de valahogy összeadódtak). Még nagyobb kiábrándulást okozott neki, amikor rájött, hogy a zarándokok között akadnak olyanok is, akik semmilyen bűnt nem követtek el. Nem azért vállalkoztak az útra, hogy jóvátegyék a múltjukat, hanem hogy biztosítsák a jövőjüket. Hogy valamilyen csodában részesüljenek, közbenjárást kérjenek, vagy egyszerűen csak kikövezzék maguk előtt az isteni kegyelem felé vezető ösvényt.

A lány ezt rémesen unalmasnak találta, ezért hogy szórakoztassa magát, a saját kedve szerint bűnöket aggatott minden egyes utazóra.

Miközben lerakodnak a főtéren, María a fejébe veszi, hogy a karaván élén haladó férfi bizonyára tehenet lopott egy családtól, amely emiatt nem élte túl a telet.

A mögötte lévő nő a fürdővízbe fojtotta nem kívánt csecsemőjét, és ezután soha többé nem tudott teherbe esni.

A köpönyegén piros keresztet viselő férfi a rend lovagja, aki azért van ott, hogy terelgesse a nyájat, ám María arra jut, hogy több feleséget is tart, és morzsaként szórja szét bűneit az út mentén.

Mögötte az öregember a hitvese haláláért imádkozott, aki aztán meg is halt.

A fiatal férfi megölt párbajban egy embert.

És a szürke ruhás nő…

A szürke ruhás nő…

María habozik.

Nem vall kudarcot a képzelete, csak mivel nem képes kivenni a nő vonásait, nehezen tud róla történetet költeni. A nő egész testét szövet fedi, minden ruhadarabja ugyanolyan árnyalatú. Olyan, akár egy kőtömbből kifaragott oszlop vagy egy sárba karcolt rajz. Egy szellem sötétszürke ruhában, szürke kalapban, szürke fátyollal és sötétszürke kesztyűben, holott a felhős idő ellenére tombol a hőség. Hűs és színtelen szobor az élénk társaságban.

María addig csatangol a téren, amíg meg nem találja Felipét. A bátyja rávillantja a tekintetét, és életuntan felsóhajt.

– Rafa meg fog vesszőzni – közli a húgával.

– Csak próbálja meg! Megharapom! – vág vissza María, kivillantva a fogát.

Felipe a szemét forgatja, láthatóan próbál ügyet sem vetni rá, de a lány oldalba böki.

– Mi az? – sziszegi a fiú.

María a nőre mutat, és megkérdezi a testvérétől, hogy szerinte vajon miért néz ki olyan furcsán. A fiú dünnyögve feleli, hogy bizonyára özvegy, és gyászruhát visel. María összevonja a szemöldökét. Korábban is látott már özvegyeket az úton. Egyik sem így festett.

De Felipe csak megvonja a vállát, és felveti, hogy talán francia.

María még jobban összevonja a szemöldökét, mert nem elégíti ki a válasz. Közelebbről is meg akarja nézni az idegent.

Már nem zúgnak a harangok, és a város hozzálát az ilyenkor szokásos teendőihez.

A pék fia cipókkal, a fogadós sózott hallal és sörrel bukkan fel. María anyja felajánlja, hogy befoldozza az utazás során elhasználódott ruhákat, és emiatt a lánynak támad egy ötlete. Elindul a nő lova felé, próbálja átverekedni magát az embereken, egy férfi azonban máris az özvegy felé nyújtja a kezét, hogy lesegítse a lóról. Nincs csomagja, a férfi mindössze egy kis faládikát vesz le neki a lóról.

Amikor a láda megrázkódik, csilingelni kezd a tartalma. María azon tűnődik, mi lehet benne.

Már majdnem az özvegy mellé ér, már épp meg akarja kérdezni tőle, ne varrjon-e meg neki valamit, amikor a nő elfordítja a fejét a férfitól. A lány nem tudja kivenni a vastag fátyol mögött összemosódó vonásokat, de kellően sokszor érezte már magán Rafa bosszús pillantásának perzselését, hogy tudja, az özvegy egyenesen rá néz. És María, aki azt hiszi magáról, hogy semmitől sem fél – sem az esti udvar sötét szegleteitől, sem az istálló magas tetejétől, sem a farakásban rejtőző pókoktól –, mozdulatlanná dermed, és a szavak kővé változnak a torkában.

Visszabámul a különös nőre. Összezavarja az érzés, amely hatalmába keríti. Idővel kétségtelenül lerázná magáról, és menne tovább, ám még mielőtt erre sor kerülhetne, Rafa megragadja a vállát, és akkor már túl késő. Az özvegy elfordul tőlük, és a társaság kezd feloszlani. A lovak az istállóba, az emberek a fogadóba mennek, Maríát pedig könyörtelenül hazaparancsolják.

=

Másnap forrón süt a nap, egyetlen felhő sincs az égen.

Késő délelőttre a karaván továbbáll, az özvegy viszont nem. Fakó lova még mindig a fogadó istállójában ácsorog, ő pedig a szobájában marad, a behúzott függönyök mögött. Telnek az órák, és közben az özvegy sem vizet nem kér, sem bort, még a felkínált ételt sem fogadja el. Végül már többekben felmerül, hogy talán szentté akar válni. Ha az áhítatosság vezérli, az csak a legmélyebb lehet. Ha beteg, abból senki nem akar részt vállalni.

Telnek az órák, és közben árnyékként terjed tovább a szóbeszéd.

Talán öreg.

Talán gyenge.

Talán pihennie kell.

Talán beteg.

Talán megviselte az utazás.

Talán a hőség…

Talán a nap…

Nincs egyetértés, azt leszámítva, hogy a férfiak nem kedvelik. Apró bosszúságként tekintenek rá, akár egy zarándok lováról leesett csomagra.

– Miféle nő utazik egyedül? – méltatlankodnak.

– Miféle nő marad hátra egymagában?

A válasz természetesen az, hogy egy özvegy.

De egy másik szó is kullog ez után, amelyet suttogva mondanak ki.

(Boszorkány.)

Egy boszorkány azonban sosem indulna zarándoklatra.

Bármi is az ok, a férfiak távolságot tartanak tőle, de a nők… ők mindig is szerették a pletykát. Egész nap egymásnak adják a kilincset, eltöltenek egy órát a szobájában, talán a társaság miatt, talán jótékonyságból, vagy mert egyszerűen csak beszélgetni szeretnének, esélyt akarnak kapni arra, hogy hallják, merre járt, és mivel töltötte az idejét.

Maríának eszébe jut a ládika, és azon gondolkodik, az özvegy vajon árul-e valamit. Ez elég gyakran megesik – a zarándokok hangyaként viselkednek, magukkal hoznak különböző holmikat, behurcolnak Santo Domingóba más helyeket, akár a cipőjük talpára tapadt sarat.

María anyja csettint egyet a nyelvével, és a lánya felé nyújtja a nemrég befoldozott ruhákkal teli kosarat.

Anyja ellenszenvesnek találja az özvegyet, és az érkezése óta rosszkedvű. De amikor María megkérdezi, miért, nem árulja el neki, csak keresztet vet. A lány felfigyel erre, ám elveszi a kosarat, majd elindul Baltierráékhoz, Muñozékhoz és Cordonáékhoz.

Az udvar szélén Rafába botlik, aki épp kerítést dúcol, a kerítésük ugyanis folyton azt a benyomást kelti, mintha egy nagyobb szellő is képes lenne ledönteni. A bátyja bosszúsan néz rá, és María tudja, hogy valamilyen hibát keres benne. Húzd ki magad, María! Szedd magad rendbe, María! Légy szerény, María! A lány mosolyogva és hajbókolva halad el mellette, de mintha közben átkokat szórna rá.

A nap kezdetén forróság uralkodott, kisvártatva azonban kövér felhők jelennek meg az égen, és mire María mindenhová elvitte az anyja munkáját, már nyakán a vihar.

Megszaporázza a lépteit, kezében himbálja az immár üres kosarat, és érzi az eső ízét a nyelvén. Átvág a ligeten, amely útként fut végig a város szélén, de megriad, amikor az egyik fa félrelép az útjából. María aztán már látja, hogy az nem is fa, hanem maga az özvegy.

Megtorpan, lélegzete is elakad.

Az özvegy arca fedetlen, fátyla ráhajtva a kalap karimájára. María megbámulja a nyakára omló szőke fürtöket. Megbámulja a sima arcát, a hegyes állát, szája rózsaszín ívét. Az özvegy nem tűnik sem betegnek, sem öregnek, sem gyengének. Sőt, fiatalabb, mint a lány gondolta. És sokkal csinosabb is.

A faláda ott hever mellette a füvön, fedele kinyitva, tartalma kacsingat a fényben. María csalódott, amiért csak kicsi, dugaszos üvegeket tartalmaz, és első ránézésre egyik sem rejt vért, madártollat vagy csontot.

Az özvegy térdre rogy a fa törzse mellett, kesztyűbe bújtatott keze a gyökerek között csúszkál, és…

– Mit csinálsz? – kérdezi tőle María.

Az özvegy nem rezzen össze a hangtól, de még csak fel sem pillant.

Amikor megszólal, a hangja bársonyos és megdöbbentően mély. Olyan jól beszéli a kasztíliait, hogy María kétségbe vonja Felipe szavait, és nem hiszi, hogy francia lenne.

– Gyógynövényeket gyűjtök.

– Egy varázslathoz? – szalad ki a lány száján, mielőtt észbe kapna.

Az özvegy ekkor ránéz, megdöbbentően kék szemét összeráncolja a mulattató kérdés.

– Egy tinktúrához.

– A tinktúra ugyanaz, mint a varázslat? – kérdezi María a homlokát ráncolva.

– Csak a bolondok szerint. Te az vagy, kislány?

María ingatni kezdi a fejét, de nem tud megálljt parancsolni magának.

– Akkor nem vagy boszorkány?

Az özvegy felegyenesedik, és egy kis időre ismét a lányra szegezi a tekintetét, amely szilárd, akár a kőszikla. Figyelme teljes erejét rá összpontosítja, majd pillantása átsiklik rajta, és a város felé vándorol.

– Mennyi babona él ezen a helyen, ahol csakugyan elhiszik, hogy dalra fakadt a tányérról felpattanó sült kakas.

Arról a történetről beszél, amelyik híressé tette Santo Domingót.

– Akkor csoda történt – jelenti ki María.

Mintha az özvegy elgondolkozna ezen.

– És miben különbözik a csoda a varázslattól? Ki tudja biztosan kijelenteni, hogy a szent nem boszorkány volt?

Vidáman beszél, mintha nem lenne súlya a szavainak. María önkéntelenül is elvigyorodik az égbekiáltó istenkáromlás miatt. Elképzeli, milyen haragos képet vágna Rafa, és hogy hányná magára a keresztet az anyja, ha hallaná.

– Akkor boszorkány vagy? – kérdezi derűsen.

Az özvegy felnevet. María mindig is úgy képzelte, hogy a boszorkányok nevetésének olyan hangja van, mint a széthasadó fának vagy a varjak gúnyos kacajának. Ám az özvegyé nem ilyen, hanem lágy, andalító és sűrű, akár az álom köde.

– Nem – feleli kedélyesen. – És ez nem varázslat, hanem gyógyszer. – Kinyújtja a kezét, és vele együtt egy kis, piros gazt, amelyet úgy csippent kesztyűs ujjai közé, mintha rózsa lenne. – A természet megadja, amire szükségünk van. – María most először véli felfedezni a hangjában egy másik hely alig észrevehető nyomát és maradványait, egy másik akcentust, amelyet nem tud pontosan meghatározni. – Számos bajt lehet teákkal és tinktúrákkal gyógyítani – folytatja az özvegy. – Meg tudják szüntetni a lázat, csillapítják a köhögést, megkönnyítik a fogantatást, elhajtják a magzatot, elaltatják a férfiakat…

María a földre szegezi a tekintetét, mert szemet szúr neki egy másik bíborszínű gaz kettejük között a földön, és máris érte nyúl, hogy kihúzza, az özvegy azonban megfogja a kezét.

Holott több lépés választotta el őket egymástól.

Holott María nem látta megmozdulni őt.

Az özvegy most ott áll mellette, egy fejjel magasabb nála, és kesztyűs keze a csuklója köré szorul.

– Csak óvatosan! Ha a természetben valami gyönyörű, azzal figyelmeztetni akar valamire. A szép gyakran mérgező.

De María már meg is feledkezett a gazról. Már semmi más nem létezik számára, csak az özvegy.

A nap elveszett az alacsonyan sodródó felhők mögött, és az idegennek közelről olyan illata van, mint a kandírozott fügének és a téli fűszereknek. Közelről már szürke ruhája sem tűnik olyan egyhangúnak, gondos öltésekből áll, és ezüstszálak csillognak a szegélyén. Közelről kék szeme tűzben ég, és halvány árnyak vetülnek beesett arcára. María fejében megfordul, hogy talán tévedett, és a nő mégis beteg.

Az özvegy szája megrándul, egyik sarka gyászos mosolyra húzódik. Rózsaszín ajkai szétnyílnak, mire a világ összetöpörödik és megfeszül, akár a visszatartott lélegzet. María érzi, hogy előrefelé zuhan, holott meg sem moccant.

Ekkor villám csattan a fejük fölött, hangja mint az elpattanó ág, és az özvegy visszahúzza a kezét.

– Igyekezz haza! – mondja, miközben az első esőcseppek áthatolnak a lombkoronán.

Rövid, de makrancos élete során María akkor először engedelmeskedik egy parancsnak. Hátat fordít a nőnek, kirohan a fák közül, végig az úton, mintha meg tudná előzni az esőt. Ám nem tudja, ezért teljesen átázik, mire megérkezik az üres kosárral a házba.

Az anyja lehámozza róla a ruhákat, és közben arról motyog, milyen vizes, és hogy a végén még meghűl. Leülteti a tűz mellé, mert attól tart, megbetegszik.

María nem esik ágynak, de aznap este señor Baltierra meghal álmában.

Hajnalra az özvegy is távozik a városból.

Maríának tíz évet kell várnia arra, hogy újra lássa.

II.

P

1529

Október végére jár, María a lábát lelógatva az istálló tetején ül. Tudja, hogy Rafa csaknem egy órája őt keresi. A lány úgy véli, a bátyja csak magára vethet, amiért mindig lefelé néz, és nem felfelé.

Dúdolva teker az ujja köré egy lángvörös hajtincset.

Isten tudja, hogyan lehetséges, de hamarosan tizennyolc éves lesz.

Tisztában van azzal, hogy ez nem egy nap leforgása alatt történt, hogy egyik reggel nem egyszerűen csak nőként ébredt fel, amikor előző este még lányként feküdt le, ám néha mégis így érez. Az évszakok bicegős léptekkel hozták magukkal a változást, apránként megnyújtották, és egy idegent formáltak belőle. A teste túl egysíkú, nincs se csípője, se melle, és túl élesek a vonásai – hosszú az állkapcsa, keskeny az arca, magas homlokát seszínű szemöldök töri meg. Felipe előszeretettel hasonlítja ahhoz a kenyértésztához, amelyet túl sokáig dagasztottak, ezért nem kelt meg.

Ellenben a haja…

Végül az anyja minden erőfeszítése hiábavalónak bizonyult. Nem hódolt be, nem lett sötétebb az iszaptól, és az idő sem festette hétköznapibbra. Évről évre még rikítóbbá, még dacosabbá vált, és mintha mostanra átitatta volna a folyékony tűz, mert olvasztott rézként, laza hullámokban omlik a hátára. Ragyog a napsütésben. Éjszaka pedig lámpásként világít a sötétben.

És bár túl magas, vézna és vad ahhoz, hogy szemrevalónak lehessen mondani, a különös haja valami ennél is jobbá teszi. Megkapóvá. Lehet, hogy cseppet sem hasonlít a kasztíliai szépségekre, ám van valami tagadhatatlan a megjelenésében. Egy ősi forrásból fakadó kecsesség, amely miatt a férfiak a préda felé fordítják a fejüket és a lovukat.

María akkor figyelt fel erre az új hatalomra, amikor az évszakok váltakozásával a helybéli férfiak – néhányan szinte még kisfiúk, míg mások elég idősek ahhoz, hogy akár a lányuk is lehetne – elkezdték mereszteni rá a szemüket.

María felfigyelt erre, és tudta, hogy valamit tennie kell.

Valaki röviden elfüttyenti magát, mire a tetőn ücsörgő lány az éles hang irányába néz. Felipe a kovács árnyas műhelyét elhagyva, maszatos arccal nyújtogatja felé a nyakát.

– Rafa keres – kiáltja, és egyik kezét a szeme elé emeli, hogy kitakarja a nap vakító sugarait.

María elterül a nap által felmelegített cserepeken, és egy vonuló felhőre szegezi a tekintetét.

– Tudom.

Felipe elcsigázottan nyöszörög.

– María, kérlek – esdekel, mire a húga sóhajtozva felül.

– Jó, jó – feleli a lány, majd leugrik a tetőről, amely elég magas ahhoz, hogy a bátyja aggódva felszisszenjen.

María úgy mozog, mint egy macska, meztelen talpa a szénába süpped.

A testvére rabként bánik vele, kezét a hátára téve kíséri haza. Az anyjuk a tűz mellett ül, kézimunkával az ölében. Rafa fel s alá járkál a házban, szinte felszántja a padlót.

Ám María az asztalnál ülő idegent nézi.

A férfi kellően jóképű, a válla széles, a haja sötét, szakálla rövidre nyírt, és bőrszíne ellenére a szeme világosbarna. Bár átlagos termetű, mintha túl nagy lenne a kicsi házhoz képest, túl magas az alacsony gerendákhoz, túl előkelő a csizmája alatti foszlott szőnyeghez.

– María – szólal meg Rafa dorgáló hangon, mert máshogy nem tudja kiejteni a húga nevét. – Ez a férfi Andrés de Guzmán, Olivares vikomtja, a Santiago-rend megbecsült lovagja.

María azt találgatja, vajon mennyi időbe telt a bátyjának megjegyezni ezt a mondatot. De továbbra is az idegenre szegezi a tekintetét. A vállára boruló köpönyegre, amelyet fekete szőrme szegélyez. A mellényére, amely finom brokátból készült, és drágakövekkel kirakott kapcsok fogják össze. A rend medáljára, amely aranyláncon lóg a nyakában. A férfi egész lénye ékkőként csillog a folyami kavicsok között.

– Ne haragudjon, amiért megvárakoztattam – szólal meg a lány, és próbál kifulladt hangon beszélni, mintha bandukolás helyett egészen idáig szaladt volna a városból.

Andrés de Guzmán feláll a székről, és kezét szélesen lóbálva meghajol.

– Encantado, mi señora.1

– Örülök, hogy megismerhetem, vizconde – felel María mélyen meghajolva.

Egy pillanattal később a könyökén érzi a férfi kesztyűjének érintését, mert a vikomt felemeli.

– Ugyan már, egy nőnek nem szükséges ilyen mélyen meghajolnia a jegyese előtt.

Ettől a szótól görcsbe rándul a levegő a szobában.

María azonban nem.

Sok mindent el lehet mondani róla – makacs, ravasz, önző –, de azt nem, hogy bolond lenne. Tudja, hogy ebbe a testbe született. Tudja, hogy ehhez bizonyos szabályok társulnak. Soha nem az volt a kérdés, hogy férjhez kell-e mennie, hanem hogy kihez.

Ezért amikor előző évben elkezdtek megfordulni utána a fejek, és Rafát már úgy aggasztotta a házasság kérdése, mintha egy elfertőződött sebről lenne szó, María utánajárt, milyen lehetőségei vannak Santo Domingóban, ám nem töltötte el elégedettséggel, amit talált. Alaposan megvizsgálta az életét, és arra jutott, hogy az nem túl sok. Látta, milyen út áll előtte, nem bonyolították sem letérők, sem kanyarulatok, végig egyenes, keskeny vonalban futott. Látta az anyja kezét, amelyet megmerevítettek az évek, ezért most már megszenved a finom öltésekkel, holott egykor olyan könnyen mentek neki. Csak idő kérdése volt, hogy Maríának mikor kell átvennie tőle ezt az unalmas munkát. Látta Rafa feleségét, a kerekedő hasú Elanát, akinek máris sorvadni kezdett a szépsége, és megfonnyadt a fiatalsága. Látta Felipe menyasszonyát, Lessandrát, akit olyan régen odaígértek neki a szülei, hogy eszébe sem jutott másra nézni. Mindkét nő úgy feküdt be a hitvesi ágyba, hogy meg sem nézte, van-e más lehetősége.

Ám María egész életében tudta, hogy nem arra született, hogy hétköznapi úton járjon, szerény hajlékban lakjon, és egy egyszerű férfi felesége legyen. Elhatározta, hogy ha már a nők útját kell járnia, akkor ez az út egy új helyre fogja vinni.

Most úgy mered az asztalánál ülő vikomtra, mintha még soha nem találkoztak volna.

Mintha María nem látta volna őt egy hónappal korábban a karaván élén.

Mintha a férfi nem látta volna őt a tömeg peremén időzni, és nem követte volna a téren át a templom árnyékába.

Mintha María ártatlanságot színlelve nem csalogatta volna oda, és nem hagyta volna, hogy a férfi sarokba szorítsa, bókokkal halmozza el, és megpróbálja kideríteni, mit tud neki adni a lány. Mit tud tőle elvenni.

Mintha a férfi nem nyújtotta volna ki a kezét, és nem tekert volna egy rézszínű tincset a kesztyűje köré.

Mintha María nem vette volna észre a mohó tekintetét, és nem tudta volna, hogy ezt felhasználhatja ellene.

Akkorra már szinte egy teljes éve élesítette tekintetét az arra járó zarándokokon, a túl nagy arcátlanság és túlzott félénkség közötti határvonalon egyensúlyozva. Megtanulta, mikor állja mások tekintetét, és mikor pillantson oldalra. Mikor hagyjon felsejleni egy mosolyt a száján, mikor szegje le a fejét.

Mikor legyen ragadozó, és mikor játssza a zsákmány szerepét.

És aznap, a templom árnyékában tökéletes alakítást nyújtott, kellően merész volt ahhoz, hogy megragadja a férfi figyelmét, ám kellően szemérmes ahhoz, hogy megzabolázza a kezét. Andrés de Guzmán meghátrált, mert megértette, hogy ha tincseknél többet akar megérinteni, akkor azt csak María férjeként teheti meg.

Így hát elment.

És most megint itt van. Nagyon hosszúra nyúlhat a csend, mert Rafa megköszörüli a torkát.

– A vikomt azért jött, hogy megkérje a kezed – árulja el, mintha María túl ostoba lenne ahhoz, hogy felfogja a jegyes szó jelentését.

Mindenki az előadásra vár, ezért a lány nem hagyja őket cserben.

– Feleségül akar venni? – kérdezi.

Úgy tesz, mintha meglepődne, átrendezi az arcvonásait, és felvont szemöldökkel fogadja ezt a teljességgel váratlan rajtaütést. Még az anyjára is ránéz, mint aki segítséget akar kérni tőle, de csak megkönnyebbülést és beletörődést lát rajta. Mintha az anyja ezzel megszabadulna a tehertől, amelyet igazság szerint soha nem kellett cipelnie. Mióta a családfő meghalt, Rafa a ház ura, ezért rá hárul María kiházasításának feladata is. Ahogy arra emlékeztetni is szokta a húgát. Gyakran.

– Ez egy örömteli nap – szólal meg az anyja.

– Valóban az – erősíti meg Rafa.

Éppolyan önteltnek látszik, akárcsak a vikomt. Mindkét férfi meg van győződve arról, hogy ő az események mozgatórugója. Mintha nem María fejéből pattant volna ki a játék, mintha nem a számukra kijelölt bábukkal lépkednének.

– És ha visszautasítom? – kérdezi, csak hogy láthassa az Andrés arcára kiülő csodálkozást, Felipe döbbenetét és Rafa szörnyülködését.

Csupán egy pillanatig hagyja a levegőben lógni a kérdést, utána elneveti magát. Rafa összegörnyed, megkönnyebbülés és zavar keríti hatalmába.

– Elnézést kérek, mi señor – szabadkozik krákogva a vikomtnak. – Maríának furcsa humora van.

A vikomt nem nevet, ám látszólag nem is veszi sértésnek a dolgot. Rafának felel, de a lányon tartja a szemét.

– María eddig testvérként és gyerekként élte az életét. Hamarosan viszont megtanulja, milyen feleségnek lenni.

Alig észlelhető hangsúlyt helyez a megtanulja szóra, akár a ló horpaszát súroló pálca.

De ennél több kell ahhoz, hogy María megfutamodjon.

– Nos, María? – kérdezi Rafa, és a tekintetével próbálja rávenni arra, hogy fogadja el az ajánlatot.

És María most az egyszer azt teszi, amit mondanak neki.

Bólint, és kinyújtja a kezét, mire Andrés de Guzman szája dölyfös vigyorra húzódik, mintha ő nyerte volna a játékot. Lehajol, és megcsókolja a lány kezének meztelen bőrét, ahová a jegygyűrű kerül majd. María elképzeli a lába alatt kanyargó utat, és ő is elmosolyodik.

=

A vikomt két héttel később tér vissza, egy másfajta karavánnal a nyomában.

Lova mögött egymást érik a szekerek, mindegyiket jól öltözött szolgák hajtanak, és mindegyik túlcsordul az ajándékoktól – szép kárpitoktól, boroshordóktól, kandírozott gyümölcsöktől, pácolt hústól. Az egyik szekér zörög a sok táltól és kupától, annyi van rajta, hogy a város összes lakójának jutna egy-egy. A következő szekér úgy meg van pakolva tyúkokkal, hogy tolluk kikandikál a deszkák közötti réseken, és pitypangpiheként száll mindenfelé. Ezzel a Santo Domingót híressé tevő csoda előtt tisztelegnek, bár remélhetőleg egyik szárnyas sem fog felugrani a tányérról.

A város főtere pár óra alatt teljesen átalakul.

Kihordják a házakból az asztalokat, a térre cipelik őket, minden sütő az esküvői lakomára készül.

María anyja előző este ezerszer átfésülte a lánya haját, amely a végén már úgy ragyogott, akár a tűz a kandallóban. Közben beavatta a lányát abba, mit jelent feleségnek lenni.

Egy feleség gyengéd. Odaadó. Engedelmes.

María megmerevedett ezektől a szavaktól. És mintha ezt az anyja is megérezte volna, közel hajolt hozzá, és elárult neki még valamit.

– Te is megtanulod majd, hogy jobb meghajolni, mint eltörni.

María a kandallóba bámult.

– Miért nekem kellene meghajolnom?

Erre sziszegve távozott a levegő az anyja fogai között.

– Tudom, lányom. Tudom, hogy mindig többre vágytál. És nagyszerű életed lesz. De könnyű nem. A vikomthoz hasonló férfiak elveszik, ami kell nekik.

Én is, gondolta María, miközben a fésű úgy sistergett a hajában, mint a víz a forró parázson.

A katedrális lépcsőjén házasodnak össze. Andrés előkelő pompában, María egy vadonatúj, aranyszegélyű ruhában. Még soha nem viselt ilyen finom holmit, és miközben a pap monoton hangon prédikál, ő végighúzza ujjait a varráson, és úgy számolja a mintákat, mintha érmék lennének. Azt mondja magának, hogy ez az, amit érdemel.

Amennyit ér.

Végül a gyülekezet kiáramlik a térre, folyni kezd a bor, és a zene hangjai egybeszövődnek a nevetéssel és a pohárköszöntőkkel. Isznak a vikomt egészségére, a menyasszony egészségére, és kettejük boldogságára.

Az újdonsült férj az ara kezére teszi a kezét, és amikor megszólítja, vagy róla beszél, egyszer sem mondja ki a nevét. Helyette azt mondja, mi esposa – feleségem –, és ez a két szó durva gyapjúként dörzsöli María fülét. Ám ő csak mosolyog, és emlékezteti magát arra, hogy ez a kulcs, amely kinyitja számára a jobb életre nyíló ajtót.

A férfi szülei nem vesznek részt az esküvőn, de Andrés biztosítja Maríát, hogy minden jót kívánnak, és hogy hamarosan bemutatja őket egymásnak.

Rafa felfuvalkodottan viselkedik, Felipe lerészegedik, az anyjuk pedig elmereng. María azon gondolkodik, fognak-e neki hiányozni a családtagjai, ha elmegy. Próbálja maga elé képzelni a távozás pillanatát, arra számít, érez majd valamit, boldog szomorúságot, a búcsú bánatát, de semmi ilyet nem érez.

És aztán eljön az idő.

Nem maradnak sokáig a lakomán. Andrés mihamarabb el szeretne indulni a birtokára. María anyja sírva fakad, összekulcsolja merev kezét, arcán némán folynak le a könnyek. A testvérei megölelik Maríát, először Felipe, akin érezni a forgács és a korom szagát, aztán Rafa, aki mindkét orcáját megcsókolja, és a lelkére köti, hogy legyen jó feleség.

Gyengéd. Odaadó. Engedelmes.

Felipe felesége, Lessandra elmosolyodik, és megpaskolja az arcát, Elena viszont mohón csillogó szemmel megragadja a kezét.

– Ne feledkezz meg rólunk, húgom!

María érzi, hogy a nő kapzsi ujjai a menyasszonyi ruha aranyszegélye felé araszolnak. Tudja, hogy Elena megpróbál kicsikarni belőle egy ígéretet.

– Nem fogok, nővérem – feleli mosolygó hangon. – Mindig itt foglak őrizni benneteket a szívemben.

Ezzel kiszabadítja magát a szorításból, a férje kinyújtott karjába kapaszkodik, és hagyja magát elvezetni. Akkor még nem tudja, természetesen, hogy soha többé nem látja viszont a családját.

ALICE

(† 2019)

I.

P

Boston, Massachusetts

2019

A háznak szíve van, és dobog.

A basszus dübörög a falon keresztül. Alice nekidől – a fal éppúgy nem való oda, mint ő maga, frissen festett zöldje meghökkentő látványt nyújt, és kis neonvirágokból álló fényfüzérek futnak rajta fel-le –, és hagyja a saját bordáin kopogni a ritmust. Azt képzeli, hogy egy nagy fenevad gyomrában van, nem pedig egy zsúfolt, kékre festett diákszövetkezeti kollégiumban. Egyik kezében a telefont szorongatja, másikban egy műanyag poharat, amelynek tartalma terpentinszagot áraszt.

Mintha rajta kívül mindenki más jól érezné magát, ezért igyekszik őket utánozni, és harmadjára vagy negyedjére is elgondolkodik azon, mit keres ott. Halványan feldereng neki, hogy aznap este valaki bekopogott a szobája ajtaján, és azt mondta, buli van a másik épületben, aztán egy órával később hagyta magát a lakótársai után sodródni. Ő, Jana, Rachel és Lizbeth még nem barátok, de már nem is idegenek, zöldfülűségük és az egyetem első pár hete összekovácsolta őket.

Lizbeth kenti (a kollégiumi ügyintéző tette őket egy szobába, feltehetően abban a hitben, hogy szívességet tesznek nekik, mert bele sem gondoltak, mennyire eltér egymástól az angol és a skót). Azzal a fajta akcentussal beszél, amelyet az emberek ropogósnak és tisztának tartanak (amit Alice ki nem állhat, mert ezzel összehasonlítva az övé gyűrött és koszos), és a megismerkedésük napján képes volt azt mondani, hogy egy pasztorál jut eszébe Alice-ről, mintha egy festmény lenne, nem pedig egy lány a sziget másik feléről.

Ami Rachelt és Janát illeti, egyikük New Jersey-i, a másikuk New York-i (és aznap, amikor Alice először találkozott velük, csak a társalgás felénél jött rá, hogy ők is angolul beszélnek, mert úgy hadarnak, mintha valaki folyton kitörölné a szavaik közötti szünetet), és amikor Alice végre szóhoz jutott, Rachel derűsen felnyerített.

– Te jó ég, úgy beszélsz, mint a nő Az idegenből!

Holott Alice akcentusa egyáltalán nem olyan erős. Csak az a tény segített valamelyest a helyzeten, hogy a két amerikai lány ugyanilyen nagy felhajtást csapott Lizbeth pattogós mássalhangzói miatt, és azt mondták neki, úgy beszél, akár egy királynő. Legalább Alice megtarthatta a nevét, Rachel és Jana azóta ugyanis csak Reginának hívja Lizbethet.

(És felségnek, de csak a háta mögött.)

Ők hárman rángatták ide Alice-t, holott ő még csak nem is szereti a bulikat, most viszont nagyon igyekszik, komolyan veszi az újrakezdést, ezért hát hagyta, hogy kicsinosítsák. Négyesben indultak el a másik épület felé, akár egy falka, és Alice már kezdte azt hinni, hogy talán nem is lesz ez olyan rossz, de amint beléptek az ajtón, a többiek szétszéledtek, ő pedig magára maradt. Úgy csimpaszkodik a zöld falba, akár egy horgonyba, mintha célvonal lenne, nem kiindulópont. Ha a testvére, Catty itt lenne, leszidná, amiért a falhoz tapad, lefeszegetné róla, és visszahajítaná a társaságba. Catty azonban az óceán túloldalán van, ezért Alice a telefonjához menekül, és megnyitja rajta a kamerát.

Néha ő is készít fényképeket, de leginkább csak megfigyelésre használja az alkalmazást. Így könnyebb szemügyre venni és befogadni a világot. (A négyhüvelyknyi fém és üveg van olyan jó, mint egy páncél. A telefont senki sem veszi észre, ha pedig mégis, azt feltételezik, az ember magát nézi vele, nem pedig másokat.)

A kijelzőn a buli egy keretbe foglalt képpé zsugorodik. Mindenféle színű kendők takarják a lámpákat, és a zsúfolt szoba színes virágok egyvelegévé alakul át. A kamera kitörli a zenét, mozgássá, testek elmosódott foltjává alakítja át.

Alice a kijelzőt bámulja, átfésüli a félig-meddig ismerős arcok tengerét, hogy megkeresse a lakótársait. Nem akad rájuk, viszont talál három lányt, akik a fejüket összedugva öntenek maguknak italt a nyitott konyhában. Egyikük sem Jana, Lizbeth vagy Rachel, de ők is a harmadik emeleten laknak: Sam, Hannah és Elle.

(Igazság szerint Alice nem tudja, melyikük Sam, és melyikük Elle. Nem azért, mert annyira hasonlítanak egymásra, hanem mert mintha mindig párban lennének. Amikor Hannah bemutatta őket, csak annyit mondott, hogy „Sam és Elle”, de ebből nem derült ki, melyikük melyik, és most már túl késő megkérdezni.)

Alice elindul feléjük, csakhogy az áramlattal szemben halad, ezért könyökök, vállak és csípők ütköznek neki, ám valahogy mégis ő az, aki folyton szabadkozik. Hannah észreveszi, hogy feléjük tart, de mintha nem örülne, még csak nem is integet. Alice gyanítja, hogy ennek az az oka, hogy az első héten Hannah próbált közelebb kerülni hozzá, és arról faggatta, melyik sráccal dugna az emeletről. (Alice-nek akkor nyomban meg kellett volna mondania, hogy leszbikus, de végképp nem hiányzott neki a dráma és a sok ellenséges pillantás, mintha bármelyikükre is rá akarna mozdulni csak azért, mert a megfelelő testrészekkel rendelkeznek.) Ő erre csak megvonta a vállát, és annyit mondott, hogy az összes jól néz ki, mire Hannah felhorkantott, és megállapította, hogy Skóciában nagyon rossz lehetett a felhozatal, ha ilyen alacsonyak az elvárásai.

És most, hogy Alice-nek eszébe jut ez a beszélgetés, a lába megmakacsolja magát. Az áramlat túl erős, és mintha hirtelen nagyon távol lenne tőle a többi lány. Már épp készül visszatérni a zöld fal melletti helyére, amikor valaki meglöki a könyökét. A poharában lévő terpentin megmozdul, de igazából nem löttyen ki, csak pár elkallódott cseppje landol a fekete farmeron, Alice-nek viszont most már van kifogása arra, hogy elmeneküljön.

Kioson a folyosóra, és már látja is a bejárati ajtót. A Yard nincs két kilométernyi sétára onnan, és olyan egyszerű lenne elmenni, mindent otthagyni, visszamenni a Matthewsba, az elsőévesek kollégiumába, amely most feltehetően elhagyatott szobák temetője, hiszen szombat este van, és mindenki bulizik. Alice tudja, hogy nem kellene elmennie, mert aznap, amikor eljött otthonról, elhatározta, hogy minden, ami Skóciában történt, a múlté, és ez a jelen.

A pillanat, amikor az egész élete kezdetét veszi.

Csakhogy már három hete itt van, és a sok jelen egyre jobban felgyülemlik és elhalad mellette. Akkor is a jelenben volt, miután elbúcsúzott a reptéren, és akkor is, amikor felszállt a repülő, majd Bostonban földet ért, és miután a taxi kiköpte a legközelebbi kapunál, és miután az új szobájába cipelte a táskáit, és miután elkezdődtek az órák, és miután belépett ebbe az épületbe. És mint kiderült, nincs semmilyen varázslatos küszöb, nincs új kezdet. Alice még mindig Alice, és mert talán már a fogaiban rezeg a túl hangos zene, vagy mert egész nap vihar készülődik, és kint a levegő épp olyan fülledt, mint odabent, de ő most kissé szédeleg, kissé hányingere van, kissé részeg.

Csak két rövidet ivott a Matthewsban, azt is Rachelnek köszönhetően, ez viszont épp elég ahhoz, hogy simává csiszolja a gondolatai éles szögleteit, és ez nyilvánvalóan nem volt elég, mert érzi, hogy a pánik bombaként ketyeg a bordái mögött, és…

(Néha, amikor az agya túszul ejtette a testét, Catty a két keze közé fogta az arcát, és ezt mondta: „Ejnye már, csak össze vagy zavarodva! Azt hiszed, hogy ez pánik, de tévedsz. Ez izgatottság. Most épp jól érzed magad! Ilyen, ha az ember jól érzi magát!”)

Alice most azt sulykolja magába, hogy ilyen, ha az ember jól érzi magát, majd elfordul a bejárati ajtótól, és elindul megkeresni a mosdót.

Csak egy percre van szüksége, hogy kicsit egyedül legyen, és esélyt kapjon arra, hogy összeszedje magát. Talál egy mosdót a folyosó közepén, de tömött sorokban állnak előtte, ezért megy tovább, és a folyosó végén ráakad egy saját fürdővel rendelkező hálószobára. Csak az éjjeli lámpa fényénél tud tájékozódni, amely a búrájára terített kendőnek köszönhetően lilára festi a helyiséget. Bemegy a szoba másik végéből nyíló fürdőbe, és bezárja maga mögött a világot távol tartó falemezt. Egy pillanatra bebábozódik a sötétségben, a mindent körbeölelő, sűrű feketeségben, de aztán felkapcsolja a villanyt, és összerezzen a hirtelen jött, túl fehér fénytől.

És meglátja a tükörképét a mosdókagyló fölötti piszkos tükörben.

A tizennyolc éves Alice Moore-t, aki két világ határán rekedt.

Különösebben nem alacsony, viszont nem is magas, és a haja inkább hamuszürke, mint szőke. Épp kezd visszanőni a nyáron rövidre nyirbált frufruja, ami most állandóan a szemébe lóg. A szeme se nem kék, se nem zöld, se nem szürke, hanem a három szín bizonytalan egyvelege. Mintha minden porcikája eldöntetlen lenne, mintha egy folyamat kellős közepén tartana.

A nagymamája mindig azt mondogatta, hogy majd belenő a külsejébe, mintha a bőre egy igazításra, csinosításra, megfelelő kitöltésre váró ruhadarab lenne. Alice úgy gondolja, ehhez járnia kellene egy használati útmutatónak. Végtére is látott már olyan lányokat, akik bármit felvehetnek, az jól áll rajtuk, természetesnek hat, ízléses, nem erőltetett. És aztán itt van ő, aki mindig úgy érzi, mintha valaki más szekrényéből öltözködne, és így is fest. Semmi sem jó rá, még akkor sem, ha rá szabták, mert ez valójában nem a teste méreteiről szól, vagy arról, hogyan tölti ki a ruhákat, hanem hogy mennyi helyet foglal el a világban.

Alice összezsugorodik, eltűnik, a ruhák elnyelik. Talán jobb is lenne, ha tényleg eltűnne, mert Alice hiányában valaki más lehetne. Egyike azoknak a vad lányoknak, akiket a megfelelő testbe ültettek és locsolgattak, akik később megmetszették vagy hagyták elvadulni a saját külsejüket. Ezek a lányok ugyanazok, akik kegyetlen erőt kovácsolnak sűrű szemöldökükből, és fegyverként használják festett szájukat.

A mosdókagyló pereme a csípőjébe vág, amikor közelebb hajol a tükörhöz, lehelete elhomályosítja a felületét, a másik oldalon megjelenő lány képmását.

Most épp jól érzed magad, győzködi a szívét, és a szíve a balga, szorongó dicsőségének teljében azt dübörgi neki vissza, hogy nem, nem, nem. Alice legszívesebben kivágná magából, önmaga másik változata akar lenni, aki nem ilyen átkozottul kishitű.

A pára eltűnik a tükörről, és újra megjelenik az arca.

Az este elején, a kollégiumi szobában kifestette a szempilláját, macskásra húzta a szemét, és füstösre színezte a szemhéját. Nem emlékszik arra, hogy megdörzsölte volna az arcát, de bizonyára így történt, mert az egyik szeme elkenődött, és árnyak vetülnek az arccsontjára, mintha zúzódások lennének rajta. Ahelyett, hogy rendbe tenné – nem hozott magával semmit, még kistáskát sem –, a másik szemét is elkeni, próbálja kiegyenlíteni a tökéletlenségeket, és felszisszen, amikor a festék belemegy a szemébe, és csípni kezdi, de a végeredmény egy sötét sáv lesz. Olyan, akár egy maszk vagy egy álca, és egy pillanatra – de csak egyre – olyan, mintha valaki más bámulna vissza rá. Önmaga másik változata. Ha most valaki lefényképezné, teljesen rejtve maradnának a kusza gondolatok, a szorongó szív, csak a kékeszöld szemet lehetne látni, amely élénkebben ragyog a környező feketeségben, a sápadtszőke hajat pedig megvadítja a párás éjszaka.

Alice azt kívánja, bár elcserélhetné magát a tükörben látott lányra. Erre a másik Alice-re, aki nem vesz mindent a szívére, aki betölti a teret, aki már kész van.

Ha nem is örökre, legalább ma éjszakára.

És talán a falon keresztül dübörgő basszus miatt, vagy mert egyszerűen belefáradt abba, hogy Alice legyen, vagy mert egyre arra vár, hogy elkezdődjön az élete, de úgy határoz, tesz egy próbát. Ha Catty itt lenne, játékként fogná fel a dolgot (nem mintha Cattynek bármilyen ürügyre lenne szüksége a merészséghez, viszont Alice szereti a játékokat, mert a játékokhoz szabályok társulnak, és könnyebb vakmerőnek lenni úgy, ha vannak határok, szélek, végződések).

Íme.

A játék. A szabályok.

Amikor kilép a fürdőszobából, jobbra, a buli felé fogja venni az irányt, nem pedig a bejárati ajtó felé, és ő lesz a lány a tükörben, önmaga fordított tükörképe.

Nem a régi Alice, hanem az új.

Az új Alice, aki közelebb hajol, nem eltávolodik.

Az új Alice, aki nem kér minden egyes alkalommal bocsánatot, amikor a mások személyes tere felé közelít, mintha nem lenne övé is a levegő.

Az új Alice tudja, hogy a szíve zakatolása csak annyit jelent, hogy a teste azt üzeni az agyának, jól szórakozik…

(Ráadásul ez nem örökre szól, az idő útként terül el előtte, ám egyetlen éjszaka, a fenébe is, egyetlen óra, és ha vége, visszaváltozhat.)

Ránéz a telefonjára, és látja, hogy pont tizenegy.

Arra gondol, hogy van egy órája, aztán közel hajol a tükörhöz, és megcsókolja, egy halvány rózsaszín szellemet hagyva az üvegen. Lekapcsolja a villanyt, és szélesre tárja az ajtót. Hirtelenjében megszállja a merészség, készen áll arra, hogy kihasználja ezt az egy órát…

És ekkor meglátja a lányt az ágyon.

II.

P

Visszarázódik a testébe, és az összes lelkesítő gondolatot kitörli a fejéből a másik ember felbukkanása, a helyzet bensőségessége. Nem az ajtó túloldalán bulizó arctalan idegenekkel találja szembe magát, hanem egyetlen lánnyal, aki egyedül mélázik a sötétben.

Ezüstszürke, rövid ruhácskában ül az ágy szélén, a kezére támaszkodva hátradől, ujjai belesüppednek valaki más paplanjába. Keresztbe teszi a lábát, és hátrabillenti a fejét, hogy kivillantsa nyaka meleg oszlopát. Haja göndör sörénye feltehetően barna, de lilának látszik a kendővel letakart lámpa fényében. Alice első gondolata, hogy bárcsak lefényképezhetné. Talán amiatt, ahogy a fény kifaragja a testét, kiemeli a mélyedéseket, magaslatokat, és súrolja a combját, ahol a bőre beleütközik a ruha ezüstös szegélyébe.

És ekkor Alice rádöbben, hogy a lány már nem a plafont nézi, hanem őt.

(– Mit bámulsz? – förmedt Alice-re az első lány, akibe belezúgott. Éles szavai felsebezték Alice arcát, aki még a nyakát is behúzta, holott nem is bámulta a lányt, akkor nem, csak épp a rossz irányba révedt el a tekintete.)

Alice most tényleg bámul, de egyszerűen képtelen levenni a szemét az ágyon ülő lányról.

Tudja, hogy összerezzenne, ha valaki úgy nézne rá, mint ő erre az idegenre. Ám a lány nem így tesz, csupán elmosolyodik, amitől az egyik orcáján megjelenik egy gödröcske. Feláll, de közben mintha elhajlana a fény, és követné őt, mint ami nem akarja elereszteni. Alice ezt teljesen megérti.

A lány egyenesen odalép hozzá, és csak akkor áll meg, amikor már elég közel ért ahhoz, hogy Alice lássa, nem a furcsa fény miatt lila a haja, hanem egyébként is az. Elég közel áll ahhoz, hogy lássa a lány napbarnított arcára hintett szeplőket, tekintetével végigkövesse a gránátpiros szájának ívét. Alice hirtelenjében erős késztetést érez arra, hogy megcsókolja, amivel aztán igazán felszentelné az új énjét. Ám a lány tekintete tovasiklik, Alice pedig rájön, hogy elállja a fürdőszoba felé vezető utat.

– Bocs – dadogja, máris megfeledkezve a szabályokról, de a lány csak oldalra biccenti a fejét, mintha élvezné a helyzetet. Szeme kézként pásztázza Alice-t, hangja súrolja az arcát.

– Miért kérsz bocsánatot?

Alice most még jobban zavarba jön. Nem tudja, mit feleljen, attól tart, ha megszólal, még tovább ront a helyzeten, bocsánatot kér a bámulásért, a mögötte megbújó vágyakozásért, a majdnem csókért és az út elállásáért. Ennyi erővel akár fel is adhatná ezt a buta játékot, és visszamehetne a harmadik emeletre, bebújhatna a takaró alá, és az idők végezetéig rágódhatna az este minden egyes kudarcot vallott pillanatán.

Oldalra lép, hogy szabaddá tegye az utat.

– Most már a tiéd a fürdőszoba – mondja.

A lány szájának sarkában megránduló mosoly azt a benyomást kelti, hogy a fürdőszoba egyébként is az övé – hogy ez tényleg az ő szobája, az ő ágya, és Alice csak betolakodott hozzá. De a lány csak elsuhan mellette a fürdőszobába, és becsukja maga mögött az ajtót, a villanyt viszont nem kapcsolja fel.

Alice elinal a szobából.

Közben arra jut, hogy ami az imént történt, az csak egy kisebb fennakadás, egy rossz lépés a játék elején, és mire eléri a folyosó közepét, már vissza is tér az új Alice. A zene kellően hangos ahhoz, hogy túlharsogja a kételyei többségét, és még mindig bizsereg a bőre a futó találkozástól a lila hajú lánnyal, az arca még meleg a pásztázó tekintet emlékétől. A lány valószínűleg nem flörtölt vele, de a tekintete súlya akkor is úgy hatott rá, mint egy korty vodka, merészen égeti a mellkasát, és épp ez a baj – az új Alice még túl józan.

Észrevesz egy srácot, aki az ő kollégiumában lakik – a második vagy a negyedik emeleten, nem tudja –, és egy félig elszívott füves cigit tart a kezében. Odamegy hozzá, kiveszi a kezéből, és beleszív. Egy pillanatra ötezer kilométerrel arrébb találja magát, egy alacsony kőfalon ül, sarkával a kavicsokat rugdossa, próbálja kilazítani őket a kőből. A telefonja vég nélkül ugyanazt a számot játssza. Most kifújja a levegőt a tüdejéből, és beleleheli a köszönetét a kettejük közötti térbe.

A fiú közelebb hajol hozzá, üveges tekintete flörtölni próbál, ám az új Alice-t nem érdekli, nem marad ott vele, és nem is adja neki vissza a cigit. Már az övé, rózsaszín rúzsával megpecsételte a papír végét. Hátat fordít a srácnak, még egyet szív a cigibe, és gomolyog utána a füst, miközben végigsétál a zsúfolt folyosón. Nem válik szét előtte a tömeg, de utat talál az emberek között, és már nem az áramlattal szemben, hanem vele együtt halad. A konyhában köt ki, ahol az üvegek festett üvegtáblaként sorakoznak a lámpa alatt.

A legmutatósabb felé nyúl, és önt magának egy kevés borostyánszínű skót whiskyt. Egy szuszra megissza, újratölti a poharat, és amikor a régi Alice nyafogni kezd amiatt, hogy sohasem bírta az alkoholt, hogy be kell fejeznie egy beadandót, és hogy nem okos dolog olyan üvegből inni, amelyet nem előtte nyitottak ki, az új Alice felhajtja a második adagot is, és az üres pohárba dobja a csikket, hogy eloltsa a parázslást és a régi énje tiltakozását.

Egy este, gondolja, és az állhatatos dübörgés a mellkasában olyan, akár egy óra járása. Tiktak. Tiktak. Tiktak. Aztán amikor elkezd hatni az alkohol, és elkezd hatni a fű is, végre melegség virágzik ki a mellkasában. Kótyagosnak érzi magát, és arra gondol, hogy ez lehet a titok, így lehet legkönnyebben valaki másnak lenni.

Kimegy a konyhából, a zene beleszövi ujjait a hajába, a basszus minden egyes csontjára lasszót köt, és ő elkezd az irányába mozogni. Kezét a falhoz érinti, hogy ne veszítse el az egyensúlyát, és végül visszaér a fényfüzérekkel teleaggatott, élénkzöld szobába. Előredől, és a falhoz tapasztja a homlokát.

Ez az ő fala.

Lehunyja a szemét, befészkeli magát a zajba. Érzi, hogy kezd belesüppedni a zöld festékbe, felülete szivacsossá válik a tenyere alatt, mályvacukorrá alakul át, és csuklóig elnyeli a kezét.

Ekkor hátrahőköl, attól fél, hogy a fal nem fogja elereszteni, a festék viszont csak festék. Meginog, és nekiütközik egy másik testnek. Valaki felsegíti, és mielőtt még megfordulna, tudja, valahogy tudja, hogy ő az.

A lila hajú lány.

És valóban ő az.

Alice már majdnem kimondja, hogy bocsánat, de a lány ekkor elmosolyodik, és felvonja az egyik szemöldökét, mintha ő is ismerné a játékot. Alice ráharap a szóra, szája az első magánhangzó köré kulcsolódik. A lány még mindig a vállán tartja a kezét, amely úgy tűnik, meglehetősen jól érzi ott magát. Túl hangos a zene ahhoz, hogy a kiabáláson kívül bármi mást hallani lehessen, ám Alice le tudja olvasni a szavakat a gránátpiros szájról.

Gyere, táncolj velem!

Ha Alice körbenézne, látná, hogy semmi furcsa nincs ebben a kérésben – most már mindenki táncol, a háznak ez a része végtagok fel-le bukdácsoló hulláma –, de ő nem néz másokra, mert az azt jelentené, hogy le kellene vennie a szemét a lila hajú lányról, a festett tincseiről, a kiugró arccsontjáról, a tágra nyílt, barna szeméről. A barna a világ legátlagosabb színe, a lány szemében azonban nincs semmi átlagos. Aranyszínű szalag fut végig a szembogara peremén, mintha valamiféle belülről fakadó fény próbálna kikandikálni mögüle, de a belseje sötét, olyan sötét, hogy a pupillájának hinné, ha nem látná azt is, és a pupillája a szoba sötétje ellenére alig nagyobb egy gombostű fejénél.

A régi Alice talán megtántorodott volna, talán elügyetlenkedte volna a flörtölést, de a zene puszta hangereje szükségtelenné teszi a szégyenlős válaszokat vagy a találó feleleteket. Semmi mást nem kell tennie azonkívül, hogy bólint, mire a lány keze lecsúszik a válláról a mellkasára, és ujjai beakadnak a pólója anyagába, amikor közelebb húzza Alice-t.

Hömpölyög a basszus a zene áramlatában, és ők együtt követik a hullámzásait. A lánynak közelről nincs vaníliaillata, és a haján sem érezni a kókuszos sampont, sem a többi telített virágjegyet, amely nem sokkal korábban megtöltötte a levegőt, amikor a lakótársai a bulira készülődtek.

Nem. Neki olyan illata van, mint a nedves földnek, a kovácsoltvasnak és a nyers cukornak.

Nem egymásba gabalyodnak, hanem egymásra hajtják magukat, kart a karra, bordát a bordára, egy lány és az árnyéka, vagy egy árnyék és a fénye. Alice rengetegszer hallotta már, hogy a megfelelő ember mellett az egész világ semmivé foszlik, de a világ még mindig itt van, körülöttük dühöng, csakhogy háttérzaj lett belőle, egy díszlet, Alice pedig életében most először a színpad közepén találja magát, és a lila hajú lány az egyfős nézőserege.

– Alice vagyok – próbálja túlharsogni a zenét, viszont csak akkor jön rá, mennyire feleslegesen, amikor a szavak már elhagyták a száját. Saját magát sem hallja, de mintha a másik lány hallaná őt. Felel, ám nevét elnyeli a dagály. Alice a homlokát ráncolva ingatja a fejét, mire a lány közelebb hajol hozzá, arcát az arcához érinti, és megismétli. A nevének épphogy csak csiklandoznia kellene a fülét, de a zene pontosan abban a pillanatban hanyatlik alá, ezért Alice végre megtudja, hogy hívják.

Lottie.

A lány lefelé billenti a fejét, bodorodó tincsei Alice nyakát csapkodják, és érzi a csókot a meztelen bőrén, a pólója kivágása fölött. Megborzong, vágyik az érintésre, épp arra készül, hogy felbillentse Lottie fejét, és megcsókolja, ám ekkor zúgni kezd a füle a túl hangos és túl éles zajtól. Először azt hiszi, valamiféle beragadt hangjegy lehet, egy szám elnyújtott üteme, de az atonális hang a dallam fölé emelkedik. A zene félbeszakad, ez a hangjegy viszont továbbra is szól, mire Alice rájön, mi az: egy füstjelző.

És ekkor minden darabjaira hull.

Felkapcsolják a villanyokat, és a buli helyszíne hirtelenjében már csak egy épület, túl zsúfolt és túl fényes. Alice körbenéz, de a lila hajú lánynak már nyoma sincs, és a testek, amelyek áradatával egész este szemben állt, most ugyanarra mozognak, és magukkal ragadják őt, végigviszik a folyosón, ki az ajtón, le a lépcsőn az utcára.

Az este Alice tarkójára teszi nehéz, kéretlen kezét, mire ő megszédül, nem tud mibe kapaszkodni, nem találja a talajt a lába alatt, cserben hagyják az érzékszervei. Mintha a délutáni szendergésből felébredve már sötétség fogadná odakint, vagy mintha lelépett volna egy mozgójárdáról, vagy mintha túl sokáig feküdt volna a csillagok alatt egy tiszta éjszaka, és csupán akkor eszmélt volna rá lassú vánszorgásukra, amikor megpróbált felállni.

Levegőt erőltet a tüdejébe. Néhány diák elindul az úton, a többiek azonban túl részegek, vagy túlságosan be vannak szívva ahhoz, hogy képesek legyenek gyors döntést hozni, ezért a járdán gyülekeznek a párás éjszakában, és pislogva próbálják kirángatni magukat a révületből. Alice végigfuttatja rajtuk a tekintetét, Lottie-t és a lila tincseit keresi, de természetesen nem találja.

Felsóhajt, hagyja hátrahanyatlani a fejét, és érzi a csókként landoló esőcseppet az arcán.

Nagy levegőt vesz, mert tudja, mi következik ezután, és mire kiüríti a tüdejét, a párás légtömeg megrendül, egy varrás mentén széthasad az éjszaka, és elkezd esni az eső. Nem fáradhatatlanul csepereg, amihez a Northeastern hallgatói már annyira hozzászoktak, hanem hirtelen és megsemmisítően zuhog, olyan sűrű függönyt képez, hogy alig lehet tőle látni a villanyoszlopokat.

Alice körül rikoltásokkal telik meg az éjszaka, a diákokat madárrá változtatja a váratlan vihar. Visítozva a tornác alá sereglenek, kétségbeesetten próbálnak szárazak maradni, Alice teste azonban a gondolatainál hamarabb reagál, eltávolodik a háztól, és kilép az útra.

Szempillantás alatt bőrig ázik. Olyan hangosan hallja az esőt a fülében, hogy minden más hang megsemmisül…

A háztömb körvonalai elmosódnak…

És egyik percről a másikra…

=

Alice otthon találja magát Hoxburnben. Széttárt karral áll az udvaron, és az átázott fűbe nyomja a sarkát, miközben olyan erővel és olyan hidegen zuhog az eső, hogy az ezzel járó megrázkódtatás foglyul ejti a mellkasát, a levegő pedig beszorul a tüdejébe, mint amikor valaki fejest ugrik egy fagyos tóba, vagy belegázol az Északi-tengerbe. Catty megtanította neki, hogy egy üvöltéssel lehet leggyorsabban kilazítani a bennrekedt levegőt, ám Alice soha nem tudja rávenni magát erre. Ezért csak lélegzet-visszafojtva áll, reszket a viharban, és tudja, hogy még órákkal később is vacogni fog, a keze hideg lesz, és a kandalló előtt kell majd felengednie. Igazság szerint imádja ezt a részt, a szárítkozást, a felmelegedés, az életre kelés meghittségét.

De nem ezért áll kint az esőben.

Hanem mert van egy pillanat, a vihar súlyozott takarója alá szorulva, amikor a teste feladja a harcot, amikor a benne lévő hangok végre elhallgatnak, ellazul a válla, kitágul a tüdeje, érzéketlenné válik a bőre, elmosódik a közte és a világ közötti határvonal, mint ahogy ő maga is.

Újjászületik.

Valaki felsikolt, és…

Alice kinyitja a szemét, és…

=

…az otthoni udvar már nincs sehol. A Harvard felé vezető út közepén áll bőrig ázva, és az éjszaka megtelik felé száguldozó fényekkel, majd a kelleténél egy pillanattal tovább tart, mire rájön, hogy sisakokra rögzített fejlámpákat lát. Valamiféle éjszakai verseny miatt biciklisek sereglenek el mellette, suhanó fémdarabokkal teli csordában, és többen is rákiáltanak, hogy menjen az útból. Egy kéz megragadja a csuklóját, és visszarángatja a járdára.

Lottie az, hát persze hogy ő, ezüstszínű ruhája elolvad, miközben az eső átáztatja és a bőréhez tapasztja az anyagot. A hajfesték leázik a vizes tincsekről, a vihar lemossa a lila színt, amely könnyként patakzik az arcán. Alice felemeli a kezét, mintha el akarná simítani a lila patakokat, de a mozdulat félúton elvész, mert Lottie belesimul a kezébe, és megszólal.

Ám az eső fehérzajjal veszi körbe őket, ezért Alice nem hallja, mit mond.

Aztán a lány maga után húzza az utcán, és ezután már mindenki megmozdul, a buli összes résztvevője, rohanni kezdenek a Yard felé, fák és ponyvatetők alá húzódva próbálnak szárazak maradni, míg mások megadták magukat az esőnek. Alice szivacsként szívja magába a vizet, miközben Lottie még mindig a csuklóját fogja, és mindketten a viharban rekedtek.

Valahol itt kezdenek elmosódni az este szélei, a percek lehullnak, mint az öltés szemei. A vízzel telített pillanatok egymásba zuhannak, és Alice egyszer csak azon kapja magát, hogy Lottie-val együtt a legközelebbi nyitott kapu felé botladozik. Felmennek a Matthews lépcsőjén, és meghúzzák magukat a ponyva alatt. Ha hátranéznek, a ponyván túli esőfüggönyt, ha előre, a föléjük magasodó épületet látják. Mindketten csuromvizesek, és zihálva veszik a levegőt.

Már nem fogják egymás kezét, és Alice azt kívánja, bár ne engedte volna el Lottie-ét, mert most furcsa lenne megint megérinteni, amikor semmi oka nincs rá, nem igaz? Legalábbis így gondolja, de aztán Lottie újra megfogja a kezét, mintha neki semmilyen ürügy nem kellene erre azonkívül, hogy ezt akarja tenni, és most már van egy kötél a testük között, amin az ujjaik csomót képeznek. Lottie előrébb lép, Alice pedig hátrébb, de nem meghátrál, hanem inkább csak hagyja, hogy lépésről lépésre vezessék. A kötél megfeszül és meglazul, megfeszül és meglazul megint, amíg Alice háta az épület ajtajához nem ér. Megborzong, amikor a hideg fém hozzáér a vizes pólójához, egy pillanattal később azonban megfeledkezik erről, mert Lottie hozzápréseli a testét. Lottie egy leheletnyivel alacsonyabb nála, haja a testéhez tapad, de van benne valami, ami azt a benyomást kelti Alice-ben, mintha felfelé nézne, és…

(miért gondol a magasságokra, amikor valaki más csípőcsontja az övéhez préselődik, amikor a szíve olyan erősen dobog valaki más bordáján, hogy azt neki is éreznie kell, és az átázott testük összetapad az ajtó előtt)

…és ez nem elég, még mindig túl nagy köztük a távolság, és talán Lottie is ezt érzi, mert hagyja előrebukni a fejét. Összegabalyodnak a szempilláik, egymást súrolja az orruk, és a szájuk már majdnem, majdnem összeér, ám abban a pillanatban a másik lány habozva Alice vágyakozó szemébe néz.

– Szabad? – kérdezi suttogva.

…mintha ez a pillanat a tapintatról szólna. Alice-ből már majdnem feltör az igen, és Lottie bizonyára látja a száján megformálódó betűket, mert mielőtt Alice hangot társíthatna mindegyikhez, már ott is a szája, és az n belefullad egy csókba.

Alice erre a csókra várt, mióta a testük a házban dübörgő ritmusra összetapadt, mióta eltolta magát a faltól, és megérezte a hűs kezet a vállán, mióta látta a lányt az ágyon ülni a sötétben, mióta három héttel korábban a taxi kiköpte a Harvard Square-en úgy, hogy előtte állt az egész élete.

Ez a csók olyan puha, mint egy rózsaszirom, olyan mély, mint egy kút. Fogak súrolják Alice alsó ajkát, amitől elgyengül a térde, és örül, amiért ott az ajtó a háta mögött. Lottie-nak olyan íze van, akár az esőnek, a méznek, az éhségnek.

Aztán a csók véget ér, a száj eltávolodik, Lottie hátrébb húzódik, és Alice próbálja követni, de a másik lány szétterpeszti az ujjait a bordáján, és gyengéden, de határozottan az ajtóhoz szorítja.

– Maradjunk idekint, vagy behívsz?

Alice pedig akkor először fedezi fel a szavaiban az angol akcentus alig észlelhető nyomait, mintha elszáradt falevelek zörögnének a lába alatt. Arra számít, hogy ez el fogja venni a kedvét, de van valami abban, ahogy azok a hangok abból a szájból érkeznek – abból a szájból, amelyik kinyitott Alice-ben egy ajtót, teret engedett a vágyakozásnak, hőséggel árasztotta el a medencéje üregét –, ami miatt úgy érzi, hogy ez pontosan neki való.

– Nos? – kérdezi Lottie.

Szája incselkedően megrándul, mintha csak udvariasságból tette volna fel a kérdést, és máris tudná, mi jön ezután. Alice-nek, a varázslat alatt álló Alice-nek pedig sikerül kiszabadítania az egyik kezét, és lehúzni a kártyát a leolvasón. Behúzza magával a lányt az előcsarnokba, majd felviszi a lépcsőn. Minden egyes érintésre csöpögni kezd belőlük a víz, és miközben felsietnek a harmadik emeletre, egy bűntény helyszínének nyomait hagyják maguk után.

Két vad, kiéhezett lány.

A szoba még mindig üres és sötét, Alice viszont meg sem torpan, nem bizonytalanodik el a kis helyiség miatt, amelyen Lizbethtel osztozik, nem szégyenkezik a bevetetlen ágy, a sarokban heverő ruhakupac vagy a könyvekkel telepakolt asztal miatt. Az este beszűkült, minden csak körülöttük forog. Alice remeg, Lottie azonban meg sem inog. Biztos lábakon áll. Biztos kézzel tereli Alice-t az ágy felé.

Nem kapcsolják fel a villanyt.

Alice félrelöki a telefonját, még az időt sem nézi meg.

(Ha megnézné, látná, hogy már jóval elmúlt éjfél, a szabályok alapján már rég vége a játéknak, és az új Alice immár a régi. Ha megnézné, talán visszarázódna a testébe, a kusza gondolatokkal teli fejébe, a szorongó szívébe. Talán rájönne, hogy az alkohol varázsszerének hatása már rég elillant, a fű bizsergése is elmúlt, és csak Alice maradt, aki tizennyolc éves, nagyon is él, és megrészegül a mámoros élvezettől, amiért valaki hozzáér, akarja, megbabonázza. Ha megnézné, talán leállna. Ha megnézné. De nem nézi meg.)

Lottie ismét közel húzza magához, és valami megváltozik. Alice egészen eddig úgy érezte, hogy a másik lány a kedvére tesz, mintha ez az egész csak egy másikfajta játék lenne, ám most, amikor összeér a testük, Alice hallja, hogy Lottie felnyög, és a vágynak ettől a megnyilvánulásától elpirul, elönti a meleg, sajogni kezd.

(Hozzá van szokva, hogy vágyjon dolgokra, de teljesen más, amikor ő az, akire vágynak.)

Fogak súrolják a pólója nyakát, gyengéden, mint a meztelen bőrhöz érő tollpihe, és aztán egy kéz csúszik a lába közé, ujjak görbülnek be, és egy tenyér préselődik a nedves farmerja elejéhez. Alice belehajol az érintésbe, az érintésbe, amely nem elég közeli, mert…

– Túl sok a ruha – lihegi.

Lottie felkacag, hangtalanul és mélyen, mint a távoli mennydörgés. Aztán elhúzódik, és végignézi, ahogy Alice megpróbálja lehámozni magáról az átázott rétegeket, ráeszmélve arra, hogy milyen nehéz ezt szexin megtenni. Sután mozog, de mintha Lottie kedvét lelné ebben az ügyetlenségben, a szeme nevet, miközben Alice a ruhákkal küzd. A pólót még le tudja venni, a nadrág azonban teljesen a lábára tapad, összevissza forgolódik, próbálja lefeszegetni magáról, mintha a kolbászról akarná meg lehúzni a héjat, vagy szétválasztani az összetapadt celofán rétegeit. A végére teljesen kifullad, de most már szabad.

Noha Lottie sem lehet kevésbé vizes, mint ő, neki valahogy nem kell küszködnie, egyszerűen lehull róla a ruha, elővillantva a meztelen, meleg bőrét. Alice magába szívja a látványt, az emlékezetébe vési, már ha fényképet nem készít róla – amit később bánni fog.

Az ezüst ruha tükörként terül el Lottie lábánál. A villanyoszlop fénye beáramlik az ablakon keresztül, és vonalakat fest a bőrére. Egy tizennyolc éves lány teljes magabiztosságával áll anyaszült meztelenül és bőrig ázva a szoba közepén, haja az arcára és a nyakára tapad, a lila szalagok borostyánként futnak végig a két melle között, és a kerek csípőjét csapkodják…

(Holnap reggel Alice lila foltokat fog találni az ócska kollégiumi szőnyegen, mintha vércseppek hulltak volna rá.)

…úgy várakozik, akár egy üres vászon, arra vár, hogy Alice tegye meg az első lépést, ő hagyja rajta az első nyomot. De ahhoz biztos kéz és szilárd akarat kell, és Alice sosem rendelkezett egyikkel sem, ezért természetesen tétovázik. Bizonytalanul megérinti a lány csípőjét, puha, sima, napbarnított bőrét, végighúzza ujjait a lilára festett folyamon, amely követi a lány csípőjének íveit, ám inkább egy ujjaival festő gyereknek érzi magát, semmint csábító nőnek, és ettől a gondolattól legszívesebben magába kucorodna, végül pedig a kezét is elhúzza.

Talán itt véget is érne az este, de Lottie elkapja a csuklóját, az ágyhoz vezeti, és leülteti a gyűrött lepedőre.

Alice felpillant rá, csak árnyékként látja a fénytelen szobában, képlékeny és derengő árnyékként, amelynek szélei világosak, a közepe viszont sötét, és Alice rájön, hogy Lottie még mindig vár. Arra vár, hogy behívják, mint ahogy Alice is erre várt egész életében. Arra várt, hogy eljöhessen az otthonát jelentő kisvárosból, hogy elkezdődjön az élete, és itt kezdődik el, egy kollégiumi szoba egyszemélyes ágyának szélén. A szabadság részegítő, ám egyben átkozottul ijesztő is – ugyanakkor a félelem és a szórakozás egymás társai lehetnek, nem igaz?

(Mint amikor Catty pasija, Derrick elvitte Alice-t egy körre a motorjával, és amikor a kanyarban oldalra dőltek, a lány akár meg is érinthette volna az aszfaltot, ha kinyújtja a kezét – hirtelenjében olyan közel volt a világ. De aztán a motor kiegyenesedett, a világ helyrebillent, és Alice szíve tovább zakatolt, viszont nem a félelemtől, legalábbis nem csak attól. A borzongástól is. És utána minden egyes alkalommal, amikor az apja autójában ült, falakkal és tetővel körülvéve, letekerte az ablakot, és kinyújtotta a kezét, hogy érezze a bőrét korbácsoló menetszelet, és újraélje azt a kanyart, azt a billenést.)

Most pedig itt van, de nem veszik körbe egy autó falai, csak a puszta levegő, és neki csak annyit kell tennie, hogy a megfelelő irányba dől.

És ő ezt teszi.

Olyan elszántan, hogy úgy érzi, zuhan, holott csak a rajta ülő másik lány dönti hátra az ágyon. Lottie bőre olyan bársonyos, mint egy virágszirom, és melegen simul az övéhez. Alice egész teste duruzsol, mert még mindig nincsenek elég közel egymáshoz. Olyan suta, mintha ez lenne számára az első alkalom.

(Nem ez az első, nem, az a megtiszteltetés tizenöt éves korukban Rebecca Pierce-t illette, és az az alkalom csakugyan nagyon esetlenül sikerült. Ideges nevetések ütöttek lyukat a csábításon, összeakadtak a végtagjaik, és bizonytalanok voltak az érintéseik – Most jó? Most jó? Most jó? –, a másik lába közé dugták a térdüket, és szerencsétlenül próbálták megkeresni a ritmust, mielőtt feladták volna. Dolguk végezetlenül, de kimerülve rogytak a takaróra.)

Alice nem emlékszik arra, hogy ebből bármit is hangosan kimondott volna, a fölötte lévő lány azonban úgy mosolyog rá, mintha így tett volna, mintha Lottie olvasni tudna a ziháló vágyakozásából, az elpiruló arcából. A lila hajú lány elkapja a száját, lecsókolja a lepedőre, és aztán ajkai irányt váltanak, végigfutnak Alice állkapcsán és nyakán. Lottie Alice két lába közé ékeli a lábát, és az ezzel járó nyomás olyan édes, hogy Alice combja megfeszül. A föld itt akár meg is szűnhetne forogni, de Lottie eltávolodik Alice-től, aki legszívesebben azt mondaná neki, hogy várjon még. Vigasztalanul kinyújtja a kezét, mohón megragadja a másik lányt, hogy visszahúzza magához, de ő elkapja és megcsókolja az ujjait, majd a párnába nyomja a kezét. Tekintete azt üzeni: maradj a helyeden! És Alice így is tesz, még akkor sem mozdul, amikor a lány csókjai elindulnak a két melle közötti sápadt lejtőn, végig a hasán, és közben a nedves tincsek lila csíkot húznak a bőrén.

És Alice… Alice egy kocka csokoládé, amely elolvad a napon, a széle felpuhul, kenhető, és pont ez az, amiről álmodozott, amikor az egyetemről, a szabadságról és az életről töprengett, és most, hogy ez megtörténik vele, két ellentétes késztetés harcol benne. Szeretné a nyelvén tartani a pillanatot, ugyanakkor még azelőtt ki is köpné, hogy elolvadhatna, és még most is túl sokat gondolkodik, túlságosan elkallódik a fejében. Lottie csócsálni kezdi a combja belsejének puha bőrét, és ez elég ahhoz, hogy ő visszatérjen a jelenbe, hogy a szíve kihagyjon egy ütemet, hogy megmerevedjenek a végtagjai, hogy ellentmondást nem tűrően visszazuhanjon a testébe, miközben a másik lány szája elvész a két lába közötti sötétségben. Alice elfojt egy nyögést, vér áramlik a bőre felszínére, és aztán Lottie csinál valamit a nyelvével, az este feloldódik, és Alice…

Alice végre abbahagyja a gondolkodást, és egyszerűen darabjaira hull.

LOTTIE

(† ???)

I.

P

A lány úgy alszik, mintha halott lenne.

Arcát az átnedvesedett párnába fúrja, világos haja az arcán szétterülve próbál megszáradni. Végtagjai gyökérként terülnek szét, már nem zsugorodnak össze, mint amikor a fal mellett kuporgott, hanem nyújtózkodva próbálják betölteni a teret. Szája kissé ki van nyitva, válla emelkedik, süllyed, emelkedik a mellkasában dolgozó fújtató hatására.

Lottie az oldalán fekve figyeli őt.

Alice… a neve olyan, mint a suttogás, akár egy sóhaj, egy fogak között kicsúszó hang.

Lottie pislogás nélkül bámulja, mintha a szeme fotópapír lenne, amelyre lassan exponálják a képet. Magába issza Alice végtagjainak szögét, a haja árnyalatát – száraz homok –, a csókokat, amelyeket morzsaként szórt szét a világos bőrén.

Kinyújtja hűs, óvatos kezét, és ügyelve arra, hogy ne ébressze fel a lányt, az ujjai köré teker egy szőke tincset. Hüvelykujjához érinti a végét, akár az ecsetet próbálgató festő, és érzi rajta az eső, a vágyakozás illatát.

Tudja, hogy könnyebb lenne elengedni ezeket a részleteket, mint dédelgetni őket.

Könnyebb lenne, de magányosabb is. És ő színlelni akar. Úgy akar tenni, mintha nem törne meg a varázslat, amint Alice felkel. Mintha még visszajöhetne, miután elmegy.

Mintha ez a kezdet lenne, nem a vég.

Marad, ameddig csak tud, ez azonban soha nem elég.

Elképzeli, hogy elszendereg, és arra ébred, hogy átkarolja Alice-t, miközben beömlik a reggel az ablakon. De a késői óra ellenére nem fáradt. Bőre bizsereg a nyughatatlan energiától, a friss levegő utáni vágytól, és tudja, tudja, hogy mennie kell. Megtanulta, hogy jobb hamar túlesni az ilyesmin. Veszélyes, ha elidőzik valahol, ezért mielőtt motoszkálni kezdene a fejében a gondolat, hogy mi lenne, ha, mi lenne, ha, mi lenne, ha, már fel is kel. Lecsusszan az ágyról, és mezítláb ténferegve megkeresi a ruháit a rendetlen szobában, majd felöltözik.

Azt mondja magának, hogy ő Orfeusz. Nem fog visszanézni.

És ezúttal majdnem sikerül is neki. Háttal áll az ágynak, már a kilincsen van a keze, ám ekkor meghallja, hogy a lány felsóhajt, és álmában a másik oldalára fordul. Lottie hátranéz a válla felett, és Alice látványa tétovázásra készteti. Sápadt végtagjai a takaróba gabalyodnak, egyik karja kinyújtva, tenyere felfelé néz, és az ujjai begörbülnek, mintha azt mondanák: gyere vissza.

Lottie rágni kezdi a száját, majd a tankönyvekkel és post-itekkel telepakolt asztalhoz lép. Ír egy üzenetet, és mielőtt elmegy, az éjjeli lámpához nyomja, akár egy csókot.

=

Kilép az éjszakába, és felsóhajt. Az órák ruhaként hullanak le róla.

Mezítláb lépeget az eső áztatta udvaron, sarkát belesüppeszti a sárba, lábujjait begörbíti, ráérősen csúszkál, kiélvezve az órát, amikor rajta kívül mindenki más alszik. A vihar továbbállt, súlyát valami könnyű és hűs váltja fel, miközben átkel Cambridge-en. A másodikon, amit ismer.

Körbe-körbeforogva halad át az ilyenkor üres kereszteződésen, egy annyira halk dallam viszi magával, hogy azt sem tudja, merről jön, ám az is lehet, hogy csak a fejében létezik. Átmegy az úton, vissza az igazi városba, ahol üresnek tűnik az éjszaka, mégsem az.

Elhalad mellette egy kocsi, majd lelassít.

Egy sarokkal lejjebb elindul felé egy férfi, válla előregörnyed, szemét a lány testére szegezi. Lottie göndör haját a szabad levegő megszárítja, miniruhája azonban még mindig nedves, és a csípőjére tapad, ezért pontosan tudja, mire gondol a férfi.

Egy ilyen lány, mint te, egyedül az éjszakában.

Ilyen ruhában. Te akartad.

A férfi keze megrándul a zsebében, és már elég közel van ahhoz, hogy Lottie szemébe nézzen, elég közel ahhoz, hogy Lottie érezze a belőle áradó rosszindulatot, az üzenetet, hogy ha akarnám, megtehetném, de ő nem hátrál meg, nem húzza össze magát. Egyenesen a férfi szemébe néz, és elmosolyodik. Bármit is lát rajta a férfi, az elég ahhoz, hogy összerezzenjen, és oldalazva lelépjen a járdáról, csak hogy minél távolabb kerüljön tőle.

Lottie pedig tovább-ballag, és arra gondol, hogy ha akarnám, megtehetném.

=

Megszólal az ajtó feletti csengő, amikor Lottie betér az éjjel-nappal nyitva tartó kisboltba, hogy a neonlámpák durva kékesfehérjére cserélje az utcai lámpák lágy fényét. Poroszkál a sorok között, elhalad a rágcsálnivalók és müzlisdobozok előtt, a hűtőajtó mögötti üvegek előtt, majd kér egy feketekávét és egy dán péksüteményt.

A kávénak égett szaga van.

A péksütemény kissé állott.

Viszont nem magának veszi őket.

Fizet, majd elindul a két sarokkal arrébb lévő szálloda felé, ahol a recepción ülő álmos férfi ráköszön.

– Örülök, hogy visszaért, miss Hastings!

– Jó estét, George!

– Szörnyen későre jár – jegyzi meg a férfi minden ítélkezés nélkül, egy kis atyai aggodalommal.

– Szörnyen korán van – vág vissza a lány, majd leteszi a pultra a papírpoharat és a zacskót.

– Ugyan már, igazán nem kellett volna – tiltakozik a férfi.

De mosolyog, és Lottie tudja, hogy az arcára kiülő kimerültségnek nem a kétszer annyit fizető éjszakai műszakhoz van köze, hanem inkább a pult mögött felhalmozott orvosi szakkönyvekhez.

Lottie jó éjszakát kíván neki, majd felbaktat a lépcsőn. A szobája felé tartva végighúzza ujjait a kék tapétán. Kezd elfáradni, miközben az ablakokon túl megritkul a sötétség, és bekúszik a hajnal első szürke sugara.

Lerázza magáról az ezüstszínű miniruhát, felvesz egy puha köntöst, és lerogy az ágy lábánál lévő kanapéra. Kicipzározza a táskáját, belenyúl, kivesz belőle egy megviselt könyvet, és kissé magához szorítja. Ennyi év után a lapjai elszíneződtek, papírkötése lassan széthullik. Lottie átlapozza a végét, és megáll a legutolsó három üres lapnál, a kimaradt lapoknál – csakhogy ezek már nem üresek. Kicsi, sötét sorok futnak végig a kötés mellett.

Heather. Üvegzöld szem.

Isabelle. Tetovált virágok a nyakán.

Renee. Illata, mint a levendula és a füst.

Lottie addig turkál a táskájában, amíg meg nem találja a tollat.

Elgondolkodva végighúzza nyelvét a fogsorán, miközben a toll hegye a lap fölött köröz. Tekintete végigfut a listán.

Maddie. A legkékebb szem, amit valaha láttam.

Jess. Csillagkép alakú szeplők az arcán.

Chloe. Az összes ujján gyűrű.

És így tovább. Minden találkozás egyetlen sorban, egyetlen jelképben, egyetlen pillanatfelvételben, egyetlen emlékképben sűrűsödik össze.

Teljes naplókat megtölthetne mindegyikük részleteivel, bármilyen rövid ideig is találkozott velük… ám mi értelme lenne ennek azonkívül, hogy hagyná, hogy kísértse a múlt?

De hát pontosan ez történik, nem igaz? – suttogja egy goromba hang a fejében. Szellemeknek állítasz emléket.

Ez azonban nem így van.

Végtére is ezek a lányok még életben vannak.

A könyv fölé hajolva megírja a legújabb bejegyzést.

Közben hagyja magát még egyszer, utoljára visszanézni, kiélvezi az este minden egyes pillanatát, átéli a lány bőrének melegét a keze alatt, a szíve heves dobogását, amikor a testük összegabalyodott a silány kollégiumi ágyneműben, amikor Alice lihegve kiejtette a nevét a sötétben. Kiélvezi, akár az utolsó falat ételt. Egy búcsúcsókot.

És aztán vége, csak egy sor marad utána.

Hét szó a lista végén.

Alice. Skót. Szelíd. Íze, mint a bánat.

Lottie a homlokát ráncolja, de nem a szavak, hanem a mondatvégi írásjel miatt.

Bizonyára a gondolataiba temetkezett, és egy pillanattal tovább hagyta a tollat a papíron pihenni, mert a tinta elkezdett kifelé virágozni a pontból, és apró, fekete gyökereket növesztett. Halkan káromkodva leteszi a tollat. Óvatosan addig fújogatja a lapot, amíg meg nem szárad, majd még egyszer megvizsgálja a szavakat, mielőtt bezárná a könyvet. Bemászik az előkelő ágyba, és elalszik.

MARÍA

(† 1532)

I.

P

María kapott Andréstől egy Gloria nevű lovat.

Egy szürke, tarka kancát, amelynek színe épp olyan különleges és megkapó, mint María haja. Az új arát eleinte nagyon lelkesíti az állat – a termete, és az érzés, amelyet akkor érez, amikor megüli. Nem sok tapasztalata van a lovakkal, de mintha Gloriával azonnal értenék egymást. Érzi a ló horpaszában áramló lehetőségeket, tudja, hogy a ló vágtára vágyik, és neki is gyorsabban ver a szíve, amikor arra gondol, hogy egyszer hagyni fogja neki, mert érzi, mekkora erő lakozik benne. Andrés azonban ragaszkodik ahhoz, hogy mellette haladjon a lovával, elég közel, hogy mindkét gyeplőt a kezében tarthassa.

A szolgákat és a szekereket előreküldték – vagy lemaradtak, María nem tudja. Csupán abban biztos, hogy kettesben utaznak, azt a két férfit leszámítva, akik lóháton követik őket.

Minden kellem nélkül ügetnek, és ahogy telik a nap, María egyre jobban elfárad, és egyre szeszélyesebb lesz. Andrés semmit sem mondott neki az útról, sem azt, milyen messzire mennek, sem azt, meddig fog tartani, ezért amikor egy kanyaron túl María meglátja a távoli emelkedőn ülő épületek körvonalait, a szőlőszemként egymáshoz dörgölőző piros cserepes tetőket, rögvest jobb kedvre derül.

– Mit gondolsz? – tudakolja Andrés.

María elcsodálkozik, vonzza tekintetét a dombon derengő kastély.

– Ez a casona? – kérdezi. – A birtokod?

A férje felnevet, ugató hangja egy balta szelídségét idézi. María idővel rá fog jönni, milyen ügyesen forgatja ezt a baltát, milyen hatékonyan tud vele vágni.

– Az ott Burgos – feleli a férfi kuncogva, mintha María félkegyelmű lenne. – Nem, feleségem, ez a város és a kastélya a királyé. Itt csak éjszakára állunk meg.

María kiprésel magából egy mosolyt, mintha csak tréfált volna. De erre semmi szükség. Andrés már el is fordult tőle.

Miközben közelednek a városhoz, lemegy a nap, és szerte Burgosban borostyánsárga lámpások gyulladnak fel, először csak pár, aztán száz, és a város végül úgy néz ki, mintha parazsat hintettek volna az egész dombra.

Elsőként a szag tűnik fel Maríának. Fenevadak és mosdatlan testek szaga, izzadság és ürülék keveréke az összetiport úton. Elhúzza a száját. Jól ismeri a tanyák illatát, ez viszont más, állott, közeli, fojtogató.

Megállnak egy fogadónál – Andrés szerint a város legjobbjánál –, de María túl fáradt ahhoz, hogy értékelni tudja a ház felszereltségét, vagy hogy mekkora felhajtást csap a fogadós a vikomt érkezése miatt. Nincs sok értelme élvezni azt, ami nem az övé.

Andrés a szobába rendeli az ételt, majd megfogja María kezét, és felvezeti az emeletre. A szobában már ég a tűz a kandallóban, mellette büszkén, rendíthetetlenül áll az ágy a négy oszlopával és a vastag dunyhával. Maríának erőt kell vennie magán ahhoz, hogy ne vesse rá magát ugyanúgy, ahogy Andrés ráveti magát egy székre, majd lerázza a kabátját, és kiköti sáros csizmájának fűzőjét.

María arra gondol, hogy ez milyen furcsa. Korábban még soha nem maradt kettesben olyan férfival, aki nem a rokona. Tudja, hogy el kellene pirulnia, és szemérmesen kellene viselkednie, de csak mereszti a szemét, mintha gondolkodóba ejtené Andrés jelenléte. Ezé az idegené, aki már nem is idegen.

Férj.

Feleség.

A szavak aligha illeszkednek a helyükre, kiváltképp itt, ebben a különös, köztes állapotban, amikor az egyik játék már véget ért, a másik viszont még nem kezdődött el.

María a sarokban álló mosdótálhoz megy, és beleönti a kancsóból az illatosított vizet. Benedvesít egy rongyot, és elkezdi letörölni magáról a lóháton töltött órákat, a port és az izzadságot. Hallja, hogy Andrés feláll, súlyos léptekkel megindul felé. Akkor először érzi meginogni a merészségét, de azt mondja magának, hogy ez csupán a nap furcsa természete miatt van, mert máshol végződik, mint ahol elkezdődött.

Azt mondja magának, hogy nem fél, ennek ellenére a teste megmerevedik, amikor megérzi, hogy Andrés ott áll mögötte, és félig-meddig arra számít, hogy a férje mindjárt elkezdi kioldani a ruhája fűzőjét. Ehelyett azonban Andrés ráteszi a kezét a kezére, elveszi tőle a nedves rongyot, és maga folytatja a feladatot, simító mozdulatokkal fényezi őt, akár egy darab ezüstöt.

Maríának fáj a feje, túl sokáig volt felkötve a hosszú rézkötelekbe font haja, és mintha ezt Andrés is tudná, mert elkezdi kihúzni belőle a hajtűket, és egyesével a tálba dobja őket. Amikor María haja leomlik, a férfi torkának mélyéről morgáshoz hasonló hang tör fel.

– Ez a tied – mondja, és amikor María megfordul, látja, hogy csillog valami a férje kezében. Egy fénylő aranylánc, és rajta egy akkora rubin, mint a hüvelykujján a köröm. – Nászajándék – magyarázza, majd a felesége nyakába akasztja. A rubin csókként pihen meg a két kulcscsontja között. María mosolyogva cirógatja, aztán felpillant Andrésra, hogy megköszönje neki, csakhogy a férje sötét szeme alig látszik ki a szemhéja alól. – Esposa mia… – kezdi, és ujjait ifjú hitvese álla alá teszi.

Kopogás hallatszik az ajtó felől.

Megérkezett a vacsora, egy fémbúrával letakart, súlyos tálca.

– Tedd le! – förmed rá Andrés durván a szolgára, aki bólint, és leteszi a tálcát a kandalló melletti alacsony asztalra, majd rögtön ki is megy, suttogva záródik be mögötte az ajtó.

A frissen sült kenyér és a sült hús illata María felé sodródik, és hirtelen, sürgetőn virágozni kezd benne az éhség. Ám amikor elindul az asztal felé, Andrés elkapja a csuklóját.

– Hagyd! – vakkantja, és María a hangszínéből, az érintése súlyából tudja, hogy a férje másra éhezik.

Amikor Andrés lehámozza róla a ruhát, majd az ágyba viszi, nem bánik vele gyengéden.

A hozzá hasonló férfiak elveszik, ami kell nekik.

És valóban, miközben az ágyhoz préseli a Maríát, ő úgy érzi magát, mint egy erőszakkal felfeszített szárnyas ajtó. Egy megszállt ház. Legszívesebben visszavágna, levetné magáról a férjét. Ehelyett az ágyba mélyeszti a körmét, és addig harapja a száját, amíg vérezni nem kezd. Tekintete a mennyezetre menekül, és arcokat keres a gerendákon.

Andrés az ujjai köré csavarja a haját, közben pedig morogva szuszakolja. Végül megrándul, és kimerülten összeesik. Szétterpeszti ujjait a felesége hasán, és az utolsó, amit mond, mielőtt álomba zuhanna, nem az, hogy szeretlek vagy köszönöm vagy drága feleségem, hanem hogy remélem, fiú lesz.

II.

P

Aznap este María nem tud aludni.

A férje mellett fekszik az ágyon, a teste sajogni kezd, ahogy lehűl, és ujjai nem a lába közötti fájdalom, hanem a nyakát ékesítő rubin felé vándorolnak.

Ott fekszik Andrés súlyának fogságában, és újfent a gerendákat bámulja, próbál arcokat találni a göcsörtös fában.

Ott fekszik, és évek óta akkor először jut eszébe a városba látogató özvegy.

Számos bajt lehet teákkal és tinktúrákkal gyógyítani. Meg tudják szüntetni a lázat, csillapítják a köhögést, megkönnyítik a fogantatást, elhajtják a magzatot.

María ott fekszik, és a kialvó tűz neszeit hallgatja, néha pattan egyet a parázs, aztán egy idő után a szoba épp úgy elsötétül, mint az azon túli éjszaka, és Andrés végül kegyesen oldalra fordul. Ezután María felkel, néma léptekkel átkel a szobán, ám hozzá sem nyúl az érintetlen ételhez. Visszaveszi a ruháját, óvatosan kinyitja az ajtót, és kioson.

Még nem hajnalodik, de a lépcső melletti lámpás segítségével megkeresi a konyhát, és szemügyre veszi a polcon sorakozó gyógynövényes üvegeket, amelyek halkan csörömpölnek, miközben forgatja őket. A címkéjüket tanulmányozza, holott nem tud olvasni, és még ha tudna is, fogalma sincs, mit keres, viszont még mindig érzi a férje kezét a hasán, szellemsúlya megavasodik a beleiben, és…

Valaki felnyög. María megfordul, és egy alacsony nőt talál a küszöbön, egyik kezében egy tál tésztát szorongat, másikkal keresztet vet magára. A fény María arcára és hajára esik, mire a nő felsóhajt.

– Mi señora – szólal meg riadtan. – Azt hittem, szellemet látok. – Tesz pár lépést a konyhában, és a pultra helyezi a tálat. – Rosszul érzi magát? Valami baj van?

María mérlegre teszi a szájában megformálódó szavakat.

– Még nincs – felel egy idő után –, de nem is szeretném, hogy legyen.

A szakácsnő a nemtetszését kifejezve sokatmondó pillantást vet rá.

– Ez egy konyha, nem apotéka – dorgálja Maríát.

Ám ő soha nem hunyászkodott meg könnyen, senki hangszíne vagy pillantása miatt. Sem gyerekként, sem felnőtt nőként, és kiváltképp nem vikomteszként. Az ő gondja épp olyan ősi, mint az idő, és úgy gondolja, több orvosság is van rá.

– A konyhákban is vannak gyógynövények – felel farkasszemet nézve a szakácsnővel –, és jobban tudnak titkot tartani.

Miközben beszél, elővesz egy érmét a zsebéből, és leteszi a pultra. A fém még a gyenge fényben is csillog. A szakácsnő mohó pillantást vet rá, majd a köténye zsebébe csúsztatja, és arrébb hessegeti Maríát.

Gyorsan mozog, és olyan hamar megtalálja a megfelelő üvegeket, hogy María biztos benne, nem most először csinál ilyesmit. Végignézi, ahogy a szakácsnő mindegyik gyógynövényből tesz egy kiskanálnyit egy csészébe, majd felpiszkálja a parazsat, a láng fölé akaszt egy kannát, és addig melegíti a vizet, amíg eregetni nem kezdi a gőzt. Ezután leveszi a tűzről, és a gyógynövényekre önti.

Miközben ázik a tea, ad hozzá egy kis mézet is.

– Hogy jobb íze legyen – magyarázza, és átnyújtja a főzetet.

Mintha mondani akarna még valamit, de amikor María vet rá egy pillantást, meggondolja magát. A száját biggyesztve nézi végig, ahogy a vikomtesz felemeli a csészét, és inni kezd.

A tea keserű és földes, már az első kortya görcsbe rántja María üres gyomrát, de ő nem áll meg. Megissza az egészet, aztán pedig felsóhajt, és izmai megkönnyebbülten elernyednek.

Visszaadja a csészét a szakácsnőnek, ám amikor az el akarná venni tőle, María megragadja a kezét, és közelebb húzza magához. A nő alacsony, sokkal alacsonyabb nála, ezért az új vikomtesz valósággal fölé magasodik, és ujjait belemélyeszti az öreg csuklóba.

– Ha bárkinek szólsz róla – suttogja mély, már-már gyengéd hangon –, visszajövök, és kivágom a nyelved.

A szakácsnő elborzadva néz fel a fiatal nőre. María lemosolyog rá, majd hagyja elmenni. Visszamegy a szobájába, visszamászik az ágyba az új férje mellé, és pirkadatig mély álomba merül.

III.

P

María ujjongani kezd, amikor a szeme elé tárul az új otthona.

Lehet, hogy az Olivares-birtok nem egy egész város, mint Burgos, de attól még igazán pompás. Egy falu ül az emelkedő hajlatában, és kisebb házak szóródnak szét a környező dombokon, akár a birkák, a casona azonban mindegyik fölé emelkedik. A hatalmas épület magas falait kőből rakták, tetejét bíborszínű cserép fedi, és az egészet egy égbe szökő sziklafal veszi körbe. Kapuja nyitva áll, és amikor áthaladnak rajta, egy fás udvaron találják magukat, ahol fél tucat szolga várakozik, hogy köszöntsék a vikomtot és az új feleségét.

A szolgák munkához látnak, lerakodják a szekereket, és María ládáját is elviszik. Andrés lesegíti a lóról a feleségét, majd belekarol.

– Jöjj, feleségem, mindent megmutatok neked – mondja, miközben bevezeti Maríát az épületbe.

A vikomtesz elmosolyodik, és ma nem kell színlelnie az izgatottságot, mert még soha nem járt ilyen fényűző házban. A férje büszkélkedve mutatja meg neki a boltív alatti részleteket, a padló mintáját, a festményeket a falon. Hangja visszhangzik a folyosókon, mert azok is hatalmasak.

– A tied – mondja, amikor elhaladnak egy szoba mellett, amelynek asztala hosszabb, mint az a ház, ahol María felnőtt.

– A tied – mondja, amikor egy másik szobába, majd az olajfákkal beültetett belső udvarra, és végül egy lépcsőhöz érnek.

– A tied – mondja, amikor leleplezi azt a szobát, amely a feleségéé lesz. Annyi takarót halmoztak az ágyra, hogy kétoldalt túlcsordulnak rajta.

– A tied – mondja, amikor a nyitott ablakhoz vezeti, és az odakint hömpölygő dombokra, az istállókra, a gyümölcsösökre, a mezőkre mutat. María mohón issza magába a látványt, és közben két diadalmas szó cseng a fülében.

Az enyém.

=

Együtt vacsoráznak a nagyteremben, odaadó szolgákkal és Andrés családtagjainak portréival körülbástyázva. A szülők komor arccal bámulnak lefelé a két külön keretből, az anya egy alacsony, agyafúrtnak látszó nő, az apa pedig egy hordóhasú férfi. Andrés öccsei mind lóháton ülnek, és kivont karddal ábrázolták őket, holott az öltözékük alapján nem keresztes hadjáratra készülnek, hanem a királyi udvar felkeresésére. Kerek arcú lánytestvérük egy széken ül egy kopó mellett. És természetesen ott van maga Andrés is, aki büszkén áll a rend piros keresztjével a mellkasán.

A festő nagyvonalúan bánt vele.

Andrés szemrevaló férfi, a képen azonban erősebb az állkapcsa, hosszabbak a végtagjai, a termete az istenekét idézi.

Az alatta ülő Andrés a halandók szájával iszik. Halandó teste tartása hanyag, halandó hangon beszél, María pedig úgy tesz, mintha odafigyelne rá. Az étel, amikor megérkezik, valóságos lakoma, és María érzékszervei hamar telítődnek a cukormázas körtétől, a mézes répától, a sült fácántól és a rubinvörös bortól. A férje többnyire megelégszik azzal, hogy csak a saját hangját hallja. Csak egyszer csendesedik el, amikor feltűnik neki, hogy María másra figyel.

– Jó étvágyad van – jegyzi meg.

María tudja, hogy a férje arra gondol: az alakja ellenére. Jóllehet María vékony, ám nem azért, mert nincs étvágya. Folyton éhes. Még akkor sem érezte soha úgy, hogy tele lenne, amikor jó volt a termés, a tél kegyesen bánt velük, Santo Domingo nem szűkölködött, és ő annyit ehetett, amennyit csak akart.

Az anyja mindig azon merengett, hova tűnik benne az a sok étel.

Az apja, amikor még élt, szerette azzal ugratni, hogy két gyomra van.

María megrágcsálta a fűszálakat a mezőn, addig szopogatta a cseresznyemagot, amíg íztelen kavics nem lett belőle, és esténként mindig kiürítette a tányérokat. Miközben a bátyjai elégedetten dőltek hátra a széken, ő még több ételre vágyott, azt kívánta, bár tovább tartana a jóllakottság, mint az ízleléssel töltött idő.

Azokat az ételeket pedig össze sem lehetett hasonlítani ezekkel.

Az anyja óva intette a gazdag fogásoktól, nehogy felforduljon a gyomra, ha túl sokat eszik. De talán épp ez volt a gond annyi éven át.

María most azt gondolja, talán a teste a gazdagságra éhezett, ezért egy újabb mézes répát szúr a villájára.

=

Aznap este a férje ismét felkeresi.

Mint arra María hamarosan rájön, Andrés szobája csak a férfié, míg az övének mindkettejük számára helyet kell biztosítania. Azt bizonygatja magának, hogy ez csekély ár mindazért, amit nyer vele.

A férfi bemászik az ágyába. A testébe. Lehelete forró, hangját meglazította a bor, teste az ágyneműbe nyomja Maríát – később látni fogja a gyűrött mintát a bőrén, a férje súlyának kelletlen visszhangjait.

Andrés arca eltorzul a kéjtől.

Maríáé megfeszül a fájdalomtól. A férje hátát szorongatja, belemélyeszti a körmét a húsába, azt reméli, ezzel ő is fájdalmat okoz, ám Andrés ettől szemlátomást csak még nagyobb erőre kap. María tekintete ismét a plafonra menekül, de nem látja a gerendákat a baldachintól.

A férje megint a hajába túr, keze minden lökésnél ökölbe szorul.

Miután végez, most is María hasára teszi a tenyerét, mintha csak egy tároló lenne. Egy vonzó edény, amely alig várja, hogy teletöltsék.

María ellenáll a késztetésnek, hogy elhúzódjon tőle.

Ezúttal a férje legalább nem marad vele. Egy idő után felülkerekedik a kábulaton, és visszamegy a saját szobájába.

Ismét Maríáé az ágy.

Megérinti a lába közét, ahol a férje fájdalmat, melegséget, nedvességet hagyott hátra. Azt kívánja, bár jobban odafigyelt volna arra, mit csinált a szakácsnő a fogadóban, milyen üvegeket vett elő, milyen italt főzött… Reméli, hogy amit megivott, még aznap este is éreztetni fogja a hatását. Nem mer lemenni a vikomt konyhájába, és segítséget kérni a szolgáktól. És bár soha nem hitt különösebben istenben, és nem is kérte a közbenjárását, most lehunyja a szemét, és elmormol egy imát.

Aztán felkel, amennyire tudja, lemossa magát, majd végignéz a gyűrött ágyneműn, a teste szellemének mélyedésén. Az ágyon érezni Andrés izzadságának szagát, ezért María lehúzza és a földre dobja a lepedőt, ezután pedig visszamászik a takaró alá.

=

Egy kéz váratlanul kihúzza a függönyöket, és beengedi a reggeli fény ádáz sugarait a szobába.

– Mi señora – szólal meg egy ismeretlen hang.

María felnyög, és a szemére teszi a karját, átkozza a napot, Andrést, és azt, aki keleti tájolású ablakokkal látta el a szobát.

– Mi señora – szólal meg ismét a hang.

María felül, egyik kezével a mellkasához szorítja a takarót. Egy lány van a szobájában.

Egy őz jut róla eszébe, mert őzbarna a haja, keskeny teste törékeny végtagokon egyensúlyoz, és a szeme is őzikés. Mély, szelíd, hízelgő hangon beszél, mintha María lenne az, akinek hamarosan inába fog szállni a bátorsága.

– Elnézését kérem, amiért felkeltettem, de a vikomt…

A lány nem fejezi be a mondatot, mintha a rang puszta említése minden más magyarázatot feleslegessé tenne. María viszont még mindig őt kémleli.

– Te meg ki vagy? – kérdezi.

– Ysabel – feleli a lány, mintha a neve bármit is jelentene. Aztán amikor egyértelművé válik, hogy nem, hozzáteszi: – A szobalány.

– Á!

Maríának még soha nem volt szobalánya, de eltökélten nem engedi, hogy ez látszódjon rajta. Kicsusszan a takaró alól, és megáll az ágy mellett. Semmi sem takarja, csak a vörös haja fonatai. A fény végighúzza ujjait a bőrén.

Ysabel a földre szegezi a tekintetét, María azonban látja rajta, hogy elpirul, amikor egy vadonatúj ruhát a kezébe véve elindul felé. Hagyja, hogy a lány végtagról végtagra felöltöztesse. A szép öltések és a szövet súlya mosolyra készteti.

Új ruha az új életéhez. Gombja olyan színű, akár a testes bor, szegélyén krémszínű csipke virít. Borzgombjain megcsillan és szikrázik a fény.

Ysabel gyengéden, biztos kézzel öltözteti.

– A vikomt az ebédlőben várakozik – közli, miközben megigazítja a csatokat.

– Máris? – kérdezi María az ablak felé pillantva.

A szeme sarkából látja, ahogy Ysabel szája felfelé görbül.

– Sí, mi señora – felel szelíden. – Már majdnem délre jár.

A szobalány fellibbenti az úrnője haját, hogy hozzáférjen a felső gombokhoz, és amikor ujjai súrolják a nyakszirtjét, María megborzong.

Ysabel azonnal bocsánatot kér, és megkérdezi, talán hideg-e a keze.

– Igen – hazudja María.

=

Andrés nincs az ebédlőben.

Maríát csak a férje üres tányérja és a kupája alján maradt üledék fogadja. Egy szolga közli vele, hogy a vikomt már el is ment.

María megkérdezi, hová, és így megtudja, hogy a férje a vazallusaival találkozik.

Az asztal még mindig meg van terítve, bőséges mennyiségű étel várakozik a közepén. María egyedül eszik, válogat a húsok, sajtok és gyümölcsök között, és élvezi a csendet.

Miközben a kezébe vesz egy körtét, arra gondol, hogy a csend afféle gazdagság. A Santo Domingó-i ház annyira megtelt élettel, hogy állandóan hangzavar uralkodott benne. Itt viszont hallja felhasadni a körte roppanós héját a foga alatt.

Egy tál fekete cseresznye is van az asztalon, egy kendőbe csomagolva. María bekap egy sötét szemet, és amikor felnéz, szeme megakad új anyósa és apósa festményén. Olivares gróf és a felesége komoran bámul vissza rá.

Feláll, és magával viszi a cseresznyét is. Bolyongani kezd a folyosókon, mint előző nap Andrés oldalán, ám ezúttal hagyja előreszaladni és végigsiklani a falakon a gondolatait. Képzeletben lecseréli a falikárpitokat, a székeket, a szőnyegeket, és ökörnyálként terít be mindent a saját ízlésével. Képzeletben leveszi a festményeket, függönyöket aggat fel, áthelyezi a szobrokat, lecseréli a bútorokat, mígnem apránként a saját képére formálja a házat.

Kilép a teraszra, és szemügyre veszi a birtok többi részét. Továbbra is a tál cseresznyéből falatozva érzi, hogy a szűk ruha és a merev cipő ellenére az új otthona léptékének megfelelően ő maga is kitágul.

Egyesével a tenyerébe köpi a magokat, a kis kövek úgy néznek ki, mint a véres fogak. Undorodnia kellene a látványtól, de semmilyen rossz érzés nem fogja el. Mindig is a cseresznye volt a kedvenc gyümölcse. Valójában… szemügyre veszi a fal mögött elterülő mezőket, és elhatározza, hogy az egyiket felszántatja, és cseresznyéssé alakítja. Aztán, mivel nem akar várni, kimegy a kapun, és azzal tölti a következő órát, hogy belenyomkodja a magokat a legközelebbi olajfaliget talajába, és titokként temeti őket a talpa alá.

Tudja, hogy időbe telik, mire a magok szárba szökkennek, ám megéri várni, mert a cseresznye végül gyomként fog kihajtani az olajfák között. Andrés meglepődve bosszankodik majd, amiért María fekete gyümölcse megszállja a zöld fáit.