A könyv az alábbi kiadvány fordítása alapján készült:

Mark Edwards: Darkest water

Copyright © Mark Edwards, 2024

Thomas & Mercer, Seattle

Fordította © Rohánszky-Nagy Réka

Szerkesztette: Zombori Andrea

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Tördelés: Sólyom Melinda

Borítóterv: © Dan Mogford

Borítókép: © Serge75, Kamenetskiy Konstanting / Shutterstock;

© Tim Robinson / ArcAngel

A könyv egyetlen része sem felhasználható, tárolható adatbázisban, vagy továbbítható bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikusan, mechanikusan, fénymásolással, hangfelvétellel vagy más módon – a kiadó kifejezett írásos engedélye nélkül.

A könyvben leírt történet teljességgel kitalált. A nevek, szereplők, szervezetek, helyszínek, események és történések vagy a szerző képzeletének szüleményei, vagy fiktív formában kerültek felhasználásra. Bármely hasonlóság élő vagy halott személyekkel, illetve valós eseményekkel pusztán véletlenszerű.

ISBN 978 615 6326 53 9

Megjelent 2025-ben a Gingko Kiadó gondozásában

2100 Gödöllő, Kelemen László u. 28/a

Tel: +36 30 408 1183

Felelős kiadó: Zombori Andrea és Rohánszky-Nagy Réka

ELŐSZÓ

Valami hevert a vízparton. Egy homályos sziluett a kora reggeli derengésben, nagyobb, mint a hullámok által általában partra sodort uszadék. Harry hunyorogva fürkészte, és azon tűnődött, hogy talán egy szürke fóka, ami valahogy ide kerülhetett a délre fekvő természetvédelmi területről. A férfi bosszúsan megdörzsölte a szemét. Hirtelen úgy érezte, hogy híresen éles látása, amire eddig olyan büszke volt, gyengülni kezd.

Érezte, hogy közelebb kellene mennie, de közben az ösztönei azt súgták, hogy forduljon vissza, és induljon el a másik irányba. A falu kávézója mindjárt kinyit, és Brenda készíti a legjobb szalonnás tojást egész Cumbriában, győzködte magát. Bár a naptár szerint ez volt a tavasz első napja, a vízparton hideg volt. Az ég mély kobaltkék színbe öltözött, a vékony holdsarló halványan csillogott a légies, majdnem kétdimenziósnak tűnő felhők mögött. Előző este, amikor szokásos sétájára indult, az égbolt szinte megnyílt, és rózsaszínes-narancssárgás fény ömlött be a résen, ő pedig arra gondolt, hogy holnap biztos gyönyörű nap lesz… de mégsem.

Ezzel a valamivel a parton, nem valószínű.

Harry kényszerítette magát, hogy továbbhaladjon. Egyik lépés a másik után, csak hogy túlessen ezen az egészen. Az ég világosodni kezdett, és ahogy a kemény, nedves homokban gázolt, a távolban, a víz túloldalán, a sötétből előbukkant a Man-sziget partvonala. Háta mögött homokdűnék magasodtak, távolabb pedig az atomerőmű sziluettje látszott. Hallotta, hogy a sirályok ébredeznek; ez a part menti hajnali kórus gyerekkora óta kísérte az életét.

Ahogy közeledett a vízhez, a homok egyre sötétebb és nedvesebb lett. Már majdnem elérte a partvonalat, így egyre tisztábban látta a kerek valamit. Akkora volt, mint egy futball-labda, határozottan nem fóka. A férfi megkönnyebbülten elmosolyodott. Azzal áltatta magát, hogy biztos csak egy gyerek hagyta ott a labdáját.

Csak az a baj, hogy az a dolog nem volt teljesen gömb alakú.

Harry legszívesebben egyenesen Brenda kávézója felé vette volna az irányt. Angol reggelit kérek, Brenda, és egy bögre teát, tudod, ahogy szeretem. Cukor nélkül, mert anélkül is elég édes vagyok. Jóllakottan hazamenne, bekapcsolná a tévét, megnézné a kedvenc kvízműsorát és a Miss Marple-ismétléseket, aztán elsétálna a boltba, és venne egy liter tejet. Talán felhívná a lányát, vagy fogadást tenne egy lóra. Így néz ki egy átlagos nap az átlagos életében.

Mélyen legbelül azonban tudta, hogy ez az átlagos nap már a múlté. A lába nem azt tette, amit az agya parancsolt, így továbbsétált a parton heverő valami felé, amíg pontosan rá nem jött, hogy mit is lát.

Meredten rábámult.

És a gömbszerű dolog – egy emberi fej, tátott szájjal, arcán néma sikollyal – visszabámult rá.

ELSŐ RÉSZ

1

A kávézó ajtaja kinyílt. Calvin Matheson felnézett a pult mögül, és így szólt:

– Ó, te vagy az.

– Én is örülök, hogy látlak, szívem. – Vicky odalépett, és gyors csókot nyomott a férfi szájára.

– Nem úgy értettem. Csak…

– Azt hitte, vendég vagy – jegyezte meg Tara, a kávézó egyetlen alkalmazottja, az egyik üres asztal mellől. – A mai első vendégünk.

Calvin sóhajtott, majd az eszpresszógéphez lépett. A masinát használtan vette egy aukción. Egy másik kávézó csődbe ment, így az összes berendezésük kalapács alá került. Ha a helyzet nem javul hamarosan, a gép visszakerül az aukciós házba, hogy egy másik leendő vállalkozó próbálkozhasson vele.

– Cappuccino? – kérdezte a férfi, majd nekilátott, hogy elkészítse a felesége italát. Élvezte a rituálét, a gőz melegét, ahogy felszisszent. A gép gyönyörű volt, csupa csillogó króm, Olaszországból importálták. Calvin kakaóport szórt a tejhab tetejére, és a csészét Vicky elé helyezte.

– Tessék. Szeretettel készítettem.

– Kár, hogy nincs benne alkohol.

– Rosszul indult a nap?

– Csak a szokásos. Valaki kiscicákat talált egy sikátorban a bolt mögött. Ötöt. Ott hagyták őket, alig éltek. Az állatorvos most vizsgálja őket.

Vicky vezette a helyi állatmenhelyet, ahol kóbor vagy elhagyott macskákat és kutyákat fogadtak be, és próbáltak nekik új otthont találni. A nő már korábban mondta Calvinnek, hogy nem maradhat sokáig, mert ma kezd egy új önkéntes.

– Emberek… – kezdte Calvin.

– Igen. Ők.

– Jó lenne, ha közülük néhányan bejönnének ide – szólalt meg Tara, aki fél füllel hallgatózott, miközben a telefonján nézett valamit.

Tara huszonhárom éves volt, szinte feleannyi, mint Calvin és Vicky. Digitális bennszülöttként valószínűleg nem voltak emlékképei arról, hogy létezett világ a közösségi média nélkül. Calvin nézte, ahogy a lány hüvelykujja fel-le mozog, és elgondolkodott, vajon túlélné-e, ha a TikTok, az Instagram és a Twitter hirtelen megszűnne létezni.

Calvin leült Vicky mellé a pulthoz, és nézte, ahogy a felesége kortyolgatja a cappuccinóját. Ma hivatalosan is beköszöntött a tavasz. A turisták, ha egyáltalán jönnek, csak húsvétkor, néhány hét múlva érkeznek. A férfi azon tűnődött, vajon eljutnak-e majd a látogatók a High Street végéig, a Therapyba.

– Az előbb végigsétáltam az utcán – mondta. – A Peggy’s tele van, mint mindig.

– Anyám is oda jár – jegyezte meg Tara.

Calvin kétségbeesett mozdulatot tett.

– Látod? Még az egyetlen alkalmazottam anyját sem tudom idecsábítani. Ezek után mit remélhetek?

– Ő nagyon sóher – vont vállat Tara. – Az a feneketlen teásbögre teszi. Talán nekünk is be kellene vezetnünk.

Miközben beszélt, a lány nem emelte fel a tekintetét a telefonjáról. A hüvelykujja folyamatosan mozgott.

– Talán tényleg csökkentenünk kéne az árakat – mondta Vicky.

– De így is alig keresek valamit. Talán jobb lenne, ha feladnám, és elmennék Peggyhez dolgozni – válaszolta Calvin.

– Ne legyél már ilyen feszült!

– Sajnálom. – A férfi mély levegőt vett. Megkereste magában a harag szikráját, és képzeletben leöntötte hideg vízzel. – Csak…

Vicky folyamatosan biztosította arról, hogy nem érdekli a befektetett pénz, csak az ő boldogsága számít, Calvin pedig hitt neki, legalábbis bizonyos mértékig, de nem akart csalódást okozni. Saját magának sem. Ránézett az üres asztalokra, látta az összes süteményt, péksüteményt és kekszet, amik a szemétben fognak landolni, és a gyomrában érzett harag helyére pánik költözött.

Mihez kezdjen most?

Ha az üzlet nem indul be rövid időn belül, ez az álom véget ér, mielőtt még elkezdődött volna.

Amikor Vicky először kóstolta meg Calvin citrommázas süteményét, rögtön mondta neki, hogy ezzel híres lesz, de legalábbis saját vállalkozást kellene indítania, nem pedig egy szálloda éttermében dolgoznia. Ő bátorította Calvint, hogy nyisson saját pékséget-kávézót. Ő volt az, aki minden megtakarítását ebbe fektette, és nemcsak szavakkal, hanem tettekkel is megmutatta, hogy hisz Calvinben. Még azt is megígérte, hogy ha kell, újra megterheli jelzáloggal a házat – ami eredetileg az ő nevén volt, mielőtt Calvin beköltözött.

Kezdetben Calvin vonakodott, mert korábban, a húszas évei végén már volt saját vállalkozása. A szülei halála után örökölt pénzből éttermet nyitott Carlisle-ben. Sajnos nehezebb volt, mint gondolta, és mindent elveszített.

– Megértem – mondta Vicky. – De ezúttal más lesz. A pékárukra kell koncentrálnod. Tortákra, kenyérre, mindarra, amiben te vagy a legjobb. És Carlisle helyett inkább itt, Elderbridge-ben próbálkozz. – Ez itt a nő szülővárosa, a tartomány nyugati részén, körülbelül negyven mérföldre attól a településtől, ahol Calvin felnőtt. Elderbridge nem tartozik a tóvidék turisztikai központjai közé, mint Windermere vagy Keswick, és nincs is közel a legnépszerűbb tavakhoz. Egyetlen költő sem tette halhatatlanná a helyet azzal, hogy magányos felhőként kóborolt itt. Eldugott, kis hely, egy csendes, álmos kisváros, ahol szinte soha semmi nem történik.

– De feltörekvő – ragaszkodott hozzá Vicky. – Nézd meg az Airbnb-n! Tavaly körülbelül három kiadó ingatlan volt itt, és most már vagy húsz. – Elmélyítette a hangját, hogy olyan legyen, mint egy filmelőzetesben: – Ezen a nyáron jönnek majd a turisták, és süteményt akarnak…

– Nem mind a Peggy’s-be fog menni?

Ez volt a falu egyetlen péksége, egy nagy hely, egy lánc része. Mindenki oda járt, annak ellenére, hogy a kávé középszerű volt, és egyik sütemény sem helyben készült. Elég drága volt és nem túl megnyerő, de biztonságos, és a nyugdíjasoknak „egyet fizetsz, kettőt vihetsz” akciót is kínáltak.

– Ha van jobb hely, akkor nem. – Vicky a férfi nyaka köré fonta a karját, hozzábújt, és felnézett rá. – Nem vágysz a kihívásra? Nem akarsz a saját főnököd lenni?

Dehogynem. Persze hogy akart. Vicky bizalmával és pénzével – kiegészítve egy kis üzleti kölcsönnel – belevágott. Februárban nyitottak. Úgy döntöttek, hogy így Calvinnek lesz ideje belerázódni, mielőtt a húsvéti ünnepekre megérkeznek a legendás turisták. Első feladatuk az volt, hogy odacsábítsák a helyieket. Calvin egyetlen alkalmazottat vett fel, Tarát, aki az üzlettől nem messze lakott, és kitalálta a Therapy nevet, mert úgy gondolta, hogy a sütemények és a kávé olyanok, mint a gyógyszer, amitől mindenki jobban érzi majd magát.

Most, egy hónappal a megnyitó után, a helyiek kezdeti érdeklődése alábbhagyott – visszatértek a Peggy’s-be –, és a Therapy vesztésre állt. A bankszámlájuk egyenlege egyre apadt, Calvin pedig már azon gondolkodott, hogy mennyi idő múlva kell összetört szívvel és széthullott álmokkal munkát keresnie.

A pánikból Tara nevetése rázta fel.

– Mi az? – Hallotta a hangjában az ingerültséget, de nem tudta leplezni. Tara a telefont képernyővel lefelé letette az asztalra.

– Semmi.

– Na, mondd már! Mi olyan vicces?

– Csak egy videót néztem.

– Muti! – szólt Vicky, miközben vetett egy pillantást Calvinre. A tekintete azt sugallta, hogy nyugodjon le, majd odalépett Tara mellé. A lány megmutatta neki a telefonja képernyőjét. Calvin egy ismeretlen dalt hallott, egy női rappert és egy férfit, aki a háttérben üvöltött.

– Ó, ezt már láttam – mondta Vicky, de azért nevetett. Aztán komolyabb arcot vágott, és újra Calvin felé fordult: – Figyelj, talán neked is ezt kellene csinálnod. Népszerűsítsd ezt a helyet a közösségi médián keresztül.

Tara bólintott.

– Én is pont ezt próbáltam neki elmagyarázni. Hallottál arról a gyorsétteremről a Midlandsben, aminek a híre vírusként terjedt el, miután néhány gyerek posztolt róla?

– Vírusként terjedt – ismételte meg Calvin. – Ez mit is jelent pontosan?

Tara és Vicky egymásra néztek.

– Tudod, hogy Calvin allergiás a közösségi médiára – közölte Vicky. – Már a puszta gondolattól is kiütést kap. Még a Facebookon sincs fent.

– Tudom. Ez elképesztő. Azt hittem, az öregek mind a Facebookon vannak.

– Hé!

Tara csintalanul vigyorgott.

– A nagymamám függő. Az ideje jó részét azzal tölti, hogy inspiráló idézeteket másol és illeszt be, majd elküldi mindenkinek, akivel valaha találkozott. Nem értem, Calvin miért zárkózik így el ettől.

– Azért, mert nem érzem szükségét, hogy másokkal megosszam, mit ettem vacsorára, vagy hogy idegenekkel vitatkozzak a politikáról.

Tara felhúzta a szemöldökét.

– Ez olyan közhelyesen hangzik.

– Egyszerűen csak zárkózott – mondta Vicky.

– Így van. Nem akarom, hogy…

– Mit? – vetette közbe Tara. – Hogy a régi barátnőid megnézzenek?

– Valami ilyesmi.

– Azt én sem szeretném, ha az exeid üzenetekkel bombáznának, de szerintem jó ötlet – mondta Vicky. Körbenézett az üres üzletben, mire Calvin gyomra összeszorult. Utálta, hogy a felesége lúzernek tartja.

– Igen – mondta Tara. – Többet kéne mutatnod magadból. Tudod, hogy nem vagy az esetem, Calvin, de jóképű pasas vagy. A szakállad és a kék szemed teszik. Anyám azt mondta, hogy ő nem rugdosna ki az ágyából…

– És ennek ellenére még mindig Peggyhez jár?

Vicky a férje vállára tette a kezét.

– Igaza van. Ki kellene használnunk a sármos külsődet, hogy bevonzzuk a vendégeket. Talán néhány fotó rólad a konyhában, póló nélkül?

– Azt biztos hogy nem!

A két nő nevetésben tört ki.

Vicky megtörölte a szemét.

– Túl könnyű téged ugratni, de ez jó ötlet. Mármint a közösségi média… ha sikerül megfelelő tartalmat kitalálnunk.

– Például mit?

Vicky és Tara összenéztek. Ez az… Calvin páncélján megjelent egy repedés. Egy kicsit csökkent az ellenállása, és abban a pillanatban tudta, hogy nem lesz képes újra felépíteni a védőbástyákat.

– Majd mi segítünk – mondta Vicky. – Létrehozom neked a fiókokat, megmutatom, hogyan működik. Jó móka lesz.

– Nem tudnátok mindent megcsinálni helyettem?

– Nem, sajnálom. Az ilyen dolgokhoz szükség van a személyes kapcsolatra. Hitelesnek kell lenned. Te vagy itt a kreatív ember, neked kell odatenned magad.

– Valódinak kell lennie – tette hozzá Tara.

Vicky elővette a telefonját, és végigpörgetett egy csomó videóklipet. Calvin nem is tudta, hogy hívják a platformot, de borzalmasnak tűnt a számára. Végtelen sorban mutogatták magukat a fiatalok. Vicky egy videóklipnél megállt, amiben egy fehér szakácsköpenyes nő ugrándozott a konyhában.

– Én nem fogok riszálni – közölte Calvin.

Vicky és Tara – aki időközben szintén odajött nézni a videót – újra nevetni kezdtek.

– Mennem kell – szólt Vicky. – Az új önkéntesem biztosan már keres. De ez tök jó lesz.

2

„Ó, de szeretem a tengert” – mormolta maga elé Imogen Evans nyomozó, miközben a parton a sátor felé tartott. A sátorban egy holttest feküdt. Vagy legalábbis feltehetően egy holttest. Eddig csak a fejét látták.

A helyi rendőrség biztosította a területet, bár a helyszínelő szalagot tartó oszlopokat folyamatosan ledöntötte a tenger felől fújó szél. Sokkal sikeresebb volt a kavicsos parton kifeszített, ponyvából készült átjáró. Lenyűgözően hatásos munka volt, főleg egy olyan rendőrségtől, ami ritkán foglalkozik ilyen esetekkel.

„Miért érzem úgy, mintha egy deszkapallón sétálnék?” – kérdezte magától Imogen, miközben a műanyag sátor felé vezető fajárdán haladt. „És miért beszélek magamban?”

Ez az utóbbi időben egyre gyakrabban fordult elő vele. Nyilván, gondolta, mert túl sok minden miatt aggódom. A munka és a magánélet közötti állandó küzdelem… Imogen partnere, Ben – egy szabadúszó szövegíró – vállalta a gyermeknevelés oroszlánrészét. Imogen volt a család fő kenyérkeresője, így sokkal többet dolgozott, mint Ben, de azt a lelki terhet, ami négy évvel ezelőtt, Ava születésével jelentkezett, nehéz volt letenni.

Már az is elég nagy kihívás volt, amikor csak kisebb kábítószer-razziákkal és közlekedési ügyekkel kellett foglalkoznia. Mióta a tóvidékre és ebbe a kisvárosba, Elderbridge-be költöztek, emberöléssel nem volt dolga. Valójában már néhány éve nem nyomozott gyilkosság ügyében. Az utolsó holttest Lucy Newton tragikus sorsú „asszisztense” volt, akit a sorozatgyilkos otthagyott, amikor megszökött a fogságból. Előtte volt még egy másik sorozatgyilkos, a Shropshire-i Vipera, aki rettegésben tartotta azt a megyét, amelyről a nevét kapta. Ritka, hogy egy brit rendőr a karrierje során találkozzon egy sorozatgyilkossal, nemhogy kettővel. Imogen az elmúlt néhány évben abban reménykedett, hogy a rossz dolgok nem járnak hármasban. „Istenem, hadd legyen ez csak egy szerencsétlen baleset” – suttogta, amikor elérte a ponyva túlsó végét, amelyet kövek tartottak a helyén. A sátor előtt egy helyszínelő várt rá, aki átadott neki egy szett védőruházatot. Imogen felöltötte, mielőtt belépett volna. Bent egy másik helyszínelőt és egy egyenruhás tisztet, egy huszonéves férfit talált. A fülledt levegőben iszonyatos bűz volt, amitől a nő szíve szerint visszament volna a szabadba, ahol legalább járt a levegő. Itt bent teljes volt a csend. A helyszínt a földön fekvő valami, a fej uralta.

Imogen letérdelt, és szemügyre vette az áldozat arcát. A férfi állán mindkét oldalon ősz volt a szakáll. A haja is őszült, és a tetején ritkult is. Barnás szem. Telt ajkak. Az ötvenes éveiben járhatott, állapította meg magában a nő.

Imogen nem tudta nem elképzelni, ahogy megpróbál utoljára levegőt venni, miközben elborítják a hullámok. A homok szorosan tapadt a nyakához, de a hullámok és valószínűleg a férfi fejmozgása kissé fellazította azt. Vajon kiabált? Segítségért esedezett? Vagy elfogadta a sorsát, tudva, hogy itt senki sem hallja meg? Talán, ha szerencséje volt, hamar elvesztette az eszméletét. Talán elkábították. Leütötték.

Meg kell várnia a patológus jelentését.

– Evans nyomozó?

Imogen felegyenesedett, és szembe találta magát az egyenruhás rendőrrel, akit körülbelül huszonhét évesnek saccolt. A férfi haja sötétszőke, az arcán komoly kifejezés ült.

– Steve Milner – mutatkozott be a fiatalember. Hangjában olyan lelkesedés volt, amelyből Imogen kiolvasta, mennyire izgatott az első nagy ügye miatt. – Én értem ki elsőként a helyszínre?

– Nem tudom, így volt?

– Én… Tessék?

– Csak ugratom magát, biztos úr – felelte a nő. – Azért, mert kérdőjellel fejezte be a mondatot.

– Tényleg?

A fiú arcán piros foltok jelentek meg, Imogen alig tudta visszafogni magát, hogy meg ne borzolja a haját.

– Jöjjön, menjünk innen! – A nő alig várta, hogy kiszabaduljon a sátor fullasztó légköréből. Hogy elmeneküljön a földbe temetett embertől.

Steve Milner közrendőr követte, ahogy visszasétált a homokdűnék lábához vezető ösvényen.

A szél ellenére szép nap volt, a tenger felett festői szépségű felhők lebegtek. Drigg Elderbridge-től néhány kilométerre nyugatra feküdt, fő látványossága a hatalmas strand, homokdűnékkel és az Ír-tengerre nyíló kilátással. A távolban látszott a Man-sziget, ahol Imogen még soha nem járt. A dűnék felé fordulva feltűnt Sellafield, az atomerőmű homályos sziluettje. Mindenki azt állította, hogy teljesen biztonságos, de amikor a közelébe ment, Imogen mindig úgy érezte, hogy valakit meg kell kérnie, hogy ellenőrizze őt egy Geiger-számlálóval.

– Szóval, idevalósi, Steve?

– Igen. Itt születtem, és itt is nőttem fel – mondta büszkén a fiatalember, és tett egy bizonytalan mozdulatot az erőmű felé. – Pár kilométerrel arrébb lakom, ezért értem oda elsőként a helyszínre. Ön Shropshire-ből érkezett, ugye?

Hát persze hogy tudja, ki ő. Mindenki tudja. Imogent a hírneve és a hírhedtsége, mint a Viperát rács mögé juttató rendőrt, mindenhová elkísérte. Nemcsak az ügy volt jól ismert mindenki számára az Egyesült Királyságban, miután hónapokig az újságok címlapján szerepelt, de a történetet televíziós drámaként is feldolgozták meglehetősen szenzációhajhász módon, mintha a sorozatgyilkos története, aki azt akarta, hogy áldozatai mosolyogva haljanak meg, nem lett volna önmagában is elég szenzációs. A Viperát Sean Bean alakította – ami egyértelműen előrelépés volt az eredeti alakhoz képest –, míg Imogent egy olyan színésznő játszotta, aki egyáltalán nem is hasonlított rá. A színésznő még csak nem is volt vörös hajú!

Ami még rosszabb, az adaptáció olyan nagy figyelmet keltett, hogy ő és Ben – akit a sorozatban egy másik Trónok harca-szereplő alakított – úgy érezték, el kell hagyniuk Shropshire-t. Imogen vissza akart menni Londonba, mert úgy gondolta, hogy a nagyvárosban nem fogják felismerni, de mivel a karrierjét a Londoni Rendőrségnél kezdte, és viharos körülmények között távozott onnan, megesküdött, hogy soha többé nem tér oda vissza. Ráadásul a londoni ingatlanárak eléggé elrugaszkodottak voltak. Amikor megüresedett egy állás a Cumbriai Rendőrségnél, Bennel úgy döntöttek, hogy a tóvidék remek hely lesz a gyermekneveléshez. Csendes és gyönyörű, és pont annyira unalmas, amennyire kell.

Ráadásul itt még kevésbé volt esélye arra, hogy újabb sorozatgyilkossal találkozzon.

– Igen, így van, Shropshire-ből – felelte, de nem akarta tovább ragozni a múltját. – Tudja, ki az áldozat? Felismeri?

– Nem. Soha az életben nem láttam.

– És még nem azonosítottuk?

– De igen. Vagyis tudjuk, hol lakik. A férfi, aki rátalált, Harry Walsh, elmondta, hogy Driggből.

Drigg egy közeli kis falu.

– Megadta a címet, de még nem találtuk meg a nevet hozzá. Magára vártam – folytatta a fiatalember.

A nő az áldozatot takaró sátor felé nézett, és megpróbálta elképzelni, milyen érzés lehetett ilyen szörnyű látványra bukkanni.

– Hadd találjam ki, Harry Walsh a kutyáját sétáltatta. – El tudta képzelni, hogy az állat milyen őrülten ugatott, amikor rátalált a szerencsétlen, eltemetett fickóra.

Steve a nő meglepetésére így válaszolt:

– Nem, csak minden reggel kijön a partra, a megszokott sétájára, ahogy ő mondja. Esténként is. Ötven éve csinálja ezt, gyerekkora óta.

– A közelben lakik?

A fiatalember bólintott.

– Tíz perc sétára, abban az irányban.

– Kiváló. Menjünk, beszéljünk vele.

– Most?

– Aha. A tanúknak szokásuk elfelejteni a dolgokat. Meg kell szereznünk Mr. Walsh vallomását, mielőtt az apró részletek kiszivárognak a fülén keresztül, és elillannak a semmibe.

A nő összevonta a szemöldökét.

– Azt hiszem, itt valahol keverednek a metaforák.

Steve értetlenül nézett vissza rá.

– Mire vár? – kérdezte Imogen. – Mutassa az utat!

A nő követte Steve-et a dűnék között vezető ösvényen a falu felé. Miközben sétáltak, felhívta a penrithi állomás parancsnokát, és tájékoztatta a fejleményekről. A parancsnok közölte vele, hogy hamarosan kiérkeznek a partra a kollégák, hogy elszállítsák a holttestet. A helyszínelők már elkezdték átfésülni a környéket bizonyítékok után kutatva.

– Nyugodtan irányítsa a helyi rendőröket – mondta a parancsnok.

Mikor Driggbe értek, Imogen megállt és körülnézett. Előtte egy kis vasútállomás látszott, mögötte pedig házak sorakoztak: masszív ikerházak és bungalók, mindet úgy építették, hogy ellenálljanak a sós tengeri levegőnek.

– Nincs itt sok minden – szólalt meg Steve. – Azt hiszem, a lakosság száma körülbelül négyszáz fő. Egy templom, egy faluház, egyetlen bolt. Van néhány panzió és egyre több Airbnb a külvárosban és a vasútállomás körül. Ennyi.

– Mintha a világ végén lennénk – mondta Imogen, miközben tekintetével a kopár tájat fürkészte. Nyugatra egy természetvédelmi terület húzódott. Néhány alacsony mezőgazdasági épület és a mindig jelen lévő erőmű. A horizonton pedig a hatalmas strand és az Ír-tenger volt látható.

– Igen. Fantasztikus, igaz?

Még Imogennek is, aki alapból cinikusnak született, nehéz volt nem átadnia magát Steve kissé naiv lelkesedésének.

– A szomszéd faluban lakom, Seascale-ben. – A fiú észak felé mutatott.

– Ilyen közel az erőműhöz?

– Teljesen biztonságos.

– Gondolom, errefelé sokan dolgoznak ott.

– Így van. Az apám is ott dolgozik. És nem, nem olyan, mint Homer Simpson, mielőtt megkérdezné.

– Inkább Mr. Burnsre hasonlít?

Steve elsápadt, és Imogen azonnal megbánta, amit mondott. A szegény fiú valószínűleg állandóan ezt a viccet hallja. Imogen nehezen viselte, ha nem tudott újat mondani.

– Sajnálom – szólt.

A fiú vállat vont.

– Semmi baj. Oké, Harry Walsh háza itt van valahol.

Letértek a főútról egy mellékutcába. Harry háza, egy kavicsos bejáratú sorház, amelyet egy ingatlanügynök „felújításra szorulónak” írna le, az út felénél volt. Ahogy Imogen bekopogott, a férfi azonnal ajtót nyitott.

Harry egy kutyára emlékeztette Imogent. Egy szomorú arcú basset houndra. A feje búbja kopasz volt, de a haja hátul hosszan a vállára lógott, mint egy kutya füle. Vöröses, könnyező szemei pedig még inkább megerősítették a kutya-hasonlatot.

– Jó reggelt, uram – mondta Imogen, és bemutatkozott. – Beszélhetnénk?

A férfi intett nekik, hogy kövessék őt a kis nappaliba, ahol légúttisztító krém illata terjengett, majd Harry lehuppant a kanapéra egy szundikáló, kövér cirmos macska mellé. Az állat kinyitotta az egyik szemét, megnézte a látogatókat, majd visszaaludt. Imogen leporolta a morzsákat az egyik fotelről, mielőtt leült. Steve egy faszékre telepedett le.

– Borzalmas volt, egyszerűen borzalmas – szólt Harry, egyből a lényegre térve. Láthatóan nagyon megrázta az eset.

– El tudom képzelni – mondta Imogen gyengéden. – Biztosan rettenetesen sokkoló élmény volt.

A nő bátorítására Harry pontosan elmesélte, mi történt aznap reggel. Beszélt az érzéseiről, meg a szinte természetfeletti intuícióról, ami átjárta a testét, ahogy közelített a helyhez. Imogen Steve-re pillantott. A fiatal tisztet nem rázta meg különösebben a fej látványa a sátorban, de most, hogy Harry elmesélte, hogyan talált rá, kissé elzöldült az arca.

Imogen hagyta, hogy Harry befejezze, majd így szólt:

– Úgy hallottam, felismerte a férfit.

– Igen. Mármint, nem tudom a nevét, de láttam már a környéken. A tengerparton és a faluban. Csendes típus volt. Nem szeretett csevegni, tudja? Egyszer megpróbáltam beszélgetni vele, hogy írja alá a petíciómat a kutyák tengerpartról való kitiltása ügyében, de nem érdekelte a dolog.

– Nem szereti a kutyákat? – kérdezte Steve.

Harry megsimogatta az alvó macskáját.

– Nem utálom őket, csak nem akarom, hogy teleszarják a strandot.

– Megértem – mondta Imogen. – Meg tudná mondani, hol lakott a férfi?

– Persze. Megmutatom. – Harry kitessékelte őket, és az utca felé mutatott. – Látják ott, az utolsó ház után? Van ott egy ösvény, ami az erdőbe vezet. Kövessék azt, és eljutnak egy kis házhoz. Csak egy van, úgyhogy nem lehet eltéveszteni.

Hát persze, gondolta Imogen. Az áldozat egyedül élt egy kísérteties erdőben. Ez az ügy pont neki való.

TARTALOM

Előszó

ELSŐ RÉSZ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18. 1995. szeptember

19.

20.

21.

22.

23.

MÁSODIK RÉSZ

24. 1995. szeptember

25.

26. 1995. szeptember

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37. 1995. szeptember

38.

39.

40. 1995. szeptember

41.

42.

43.

44.

45. 1995. szeptember

46.

47.

48.

49.

50.

Epilógus

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

A kiadó könyveit megrendelheti

a www.gingkokiado.hu weboldalon

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Montserrat – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License