Szerző: Szemán Zoltán

Mű címe: Az átok (2)

Kiadás éve: 2022

A szerző és/vagy a szerző által hivatalosan megbízott kiadó a könyvvel kapcsolatos minden jogot fenntart!

A mű egy kitalált történet, minden egybeesés a valósággal csupán a véletlen műve. A műben megtalálható adatok, következtetések stb. nem feltétlenül tükrözik a vonatkozó tudományok jelenlegi hivatalos álláspontját!

Szemán Zoltán © 2022.

Tartalom

Prológus

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Negyedik rész

Epilógus – A kör bezárul

Prológus

Sheppard seriff kelletlenül mászott ki a kocsiból. Az oklahomai nyár forrósága azonnal lerohanta. Pár pillanatig ácsorgott a járőrautó mellett, majd visszahajolt az utastérben hagyott kalapjáért. Ha már szívességet kért a halottkémtől, legalább úgy nézzen ki, mintha hivatalos ügyben járna. Komótos léptekkel átvágott a hőségtől szinte olvadozó parkolón, majd a kórház bejáratát árnyékoló árkád védelmében megtorpant. Bekukucskált a recepcióra, majd bosszankodva ismét a parkoló felé fordult. Ösztönös mozdulattal megigazította a fegyverövét, és érezte, hogy a szürke-fekete egyenruha ingje alatt széles izzadságpatak ered útjára a hátán.

„Hol vagy már, öreg? Van jobb dolgom is, mint Pryor Creek-ben szerencsétlenkedni!” – bosszankodott magában. Mérge azonban inkább a kellemetlen ténynek szólt, hogy alig egy napja járt a halottkémnél. Igaz, akkor egyedül érkezett, mert a srác nagyapja, az egyetlen élő rokon, elérhetetlen volt. Az azonosítás megtörtént, és Sheppard remélte, hogy nem kell többet a halott fiú viaszfehérré fakult arcát látnia. Erre, tessék! Bill hívta még hajnalban, hogy ő is szeretné látni az unokáját! A rendőr hiába magyarázta neki, hogy semmi szükség rá, és csak felesleges fájdalmat okoz a látogatás, az öreg indián hajthatatlan maradt. Szó szót követett, végül Sheppard beadta a derekát.

Talán negyedórája ácsorgott, és már azon volt, hogy inkább a hűvösebb recepcióban vár tovább, amikor egy ütött-kopott Ford Bronco kanyarodott be a kórházhoz. A rendőr elégedetten szusszantott a rozsdaette, horpadt tragacs láttán. Ezer közül megismerte volna Bill kocsiját. A terepjáró begördült az épület elé, majd egy üresen ásítozó parkolóhelyen hörgő motorral megállt. Magas, szikár férfi kászálódott ki a volán mögül. Bill „Sebes Patak” Wilson egyszerű, világos inget és farmert viselt, de hosszú, lófarokba kötött ősz haja, napcserzette barna bőre messziről elárulta indián mivoltát. Az idős férfi kissé görnyedten, de korát meghazudtoló fürgeséggel lépdelt oda a seriffhez.

– ’ggelt, Bryan – biccentett oda a rendőrnek. – Mehetünk?

– Neked is, Bill. Őszinte részvétem…

Az öreg indián csupán fekete szemének villanásával jelezte, hogy fogadta a részvétnyilvánítást.

Pár perc múlva már a fehér köpenyes kórboncnok mögött ballagtak. A hűvös, fertőtlenítő szagú folyosó halványzöld műanyagpadlóján tompán koppantak a lépteik. Az utolsó ajtó mögött szokatlan, szinte fenyegető csend fogadta őket. A patológián nem volt szükség ápolókra, nővérekre. Aki ide került, már nem igényelt orvosi segítséget. Az erősen kopaszodó doki közömbös arccal a terem közepén heverő letakart testhez cammogott, majd a rendőr intésére fellebbentette a leplet. Éppen csak annyit, hogy feltárja a fiatal, húsz év körüli srác fejét, vállát.

Bill ráncos arca megrándult. Az idős férfi sóhajtott, közelebb lépett a halotthoz, majd figyelmesen tanulmányozni kezdte az unokáját.

– Mi történt? – kérdezte rekedten.

– Nem tudjuk pontosan – felelte halkan a seriff. – Jimmy és pár cimborája Perkinsék garázsában töltötték a szombat estét, aztán a fiú hirtelen fejfájásról panaszkodott, a mellkasához kapott. Mire a mentő kiért, már nem tudtak rajta segíteni.

– A kórboncnoki jelentés szerint – emelt fel az orvos egy vékony dossziét az asztalról – aneurizma, ami…

– Emberi nyelven, ha lehet! – mordult fel Bill az orvos szavába vágva.

– Oké, nos, megpattant pár ér az agyban és a szívben.

– Az nem lehet! Túl fiatal volt még, hogy ilyen problémái legyenek.

– Nos, nagyon ritkán, de előfordul – lapozott bele a patológus a jelentésbe. – Nem találtak sem drogot, sem alkoholt a vérben. Nincs nyoma idegenkezűségnek, így természetes halálnak kell elfogadnunk az esetet.

A vén indián tekintete elfelhősödött, de nem válaszolt. Hirtelen mozdulattal lerántotta a leplet a testről, majd a tenyerét a halott fölött mozgatva, lehunyt szemmel halkan mormolni kezdett. Az orvos felhorkant, dühösen közelebb lépett, ám Sheppard megragadta a férfi karját.

– Hagyja!

A seriff tudta, hogy a salinai cherokee indián közösség amolyan varázslófélének tartja az öreget. Mint ahogy azt is tudta, jobb nem beleártania magát a natív amerikaiak viselt dolgaiba, mert könnyen megütheti érte a bokáját. A kormány árgus szemmel figyelt és komolyan vett az indiánokat érintő minden panaszt.

Bill pár percig még az ősei nyelvén motyogott, majd tompa kiáltással elkapta a kezét a holttesttől. Arcvonásai megkeményedtek, de a szemében ijedtség táncolt.

– Ez nem természetes halál! Az unokámat megölték!

– Bill, hallottad, hogy mit mondott az orvos… – kezdett bele a megnyugtatásba a zsaru. A helyzet nagyon is ismerős volt a számára. Számtalanszor előfordult, hogy a hozzátartozók elkeseredésükben, fájdalmukban bűnöst kerestek, és nem voltak hajlandók elfogadni, hogy baleset, vagy egyszerű véletlen események sorozata okozta a szerettük halálát.

– Seriff, az unokámat megölték! – emelte fel kissé a hangját Bill, és tekintetét a zsaru tekintetébe fúrta.

– Oké, mégis hogyan? – köszörülte meg az orvos a torkát.

– Átok. Jimmyvel egy nagyon erős átok végzett…

Első rész

Izzadt a tenyerem a véráztatta penge markolatán. Engedélyeztem magamnak egy pillanatnyi szünetet, és apró láncszemekből készült kesztyűbe bújtatott balommal fogást váltottam. A kisebbfajta kardnak is beillő kés akadály nélkül hasított át bőrön, izmon.

Még egy vágás, még egy…

– Hé, elég lesz! Ha apróbbra vágod ezt disznót, akár egyből nekiállhatsz pörköltet főzni belőle.

A hátam mögött feldörmögő hanggal egyidőben erőteljes marok szorítását éreztem a vállamon. Ellazítottam az izmaimat, letettem a kést a krómozott feldolgozópultra, majd, mint aki valamiféle delíriumból ébred, Nicóra sandítottam.

– Mi…

– Letelt a műszak, George! Tőlem maradhatsz, de a cég nem fizet az önkéntes túlórákért.

– A fenébe! Már ennyi az idő? – pislogtam meglepetten a terem végében ketyegő jókora órára. Csak ekkor jöttem rá, hogy a többi feldolgozópult már kiürült, csupán néhány kollégám tett-vett a csarnokban, iparkodott elpakolni, megtisztítani a felszerelését.

– Na, takaríts, én addig rendezem a húst! – tolt finoman arrébb a medvetermetű olasz.

Amíg Nico a sertésdarabokat pakolta egy fájdalomlila műanyagdobozba, én nekiláttam lemosni, fertőtleníteni a késeket, bárdokat, lepucolni a pultot. Húsz perc múlva már az öltöző előterében rángattuk le magunkról a vérfoltos, fehér nejlonköpenyt.

– Jössz Pete-hez? A srácokkal ott találkozunk… – sandított rám Nico, miközben lehámozta magáról a röhejes, ezerkilencszázhúszas évekbeli női fürdősapkára emlékeztető fejfedőt.

– Nem, nem hiszem – csóváltam meg a fejem. – Fáradt vagyok, és támadt egy remek regényötletem – hazudtam.

Regény? Nohiszen! Immár majd’ négy éve, hogy elvesztettem az utolsó pert a kiadómmal szemben, és azóta egy sor nem sok, annyit sem publikáltam. Írtam én, hogyne írtam volna, de a rossz hírem megelőzött, és egyetlen kiadó sem állt velem szóba. Én voltam a balhés szerző, a futóbolond, akit még három méter hosszú rúddal sem szabad megpiszkálni, nemhogy szerződést kötni vele.

– Aha, oké – vont vállat a kollégám. – De ha meggondolod magad, tudod, hol találsz minket. Elvégre péntek este van, ideje kiengedned a gőzt.

– Nyugi, az meglesz, csak egy kicsit kevesebb zajjal – vigyorodtam el.

Jól ismertem már a Hutch and Sons Húsfeldolgozó melósai által csak pénteki lazításnak titulált összejöveteleket. Az eredmény még a legjobb esetben is szombat reggeli kegyetlen fejfájás formájában jelentkezett, rosszabb esetben egy heves kocsmai verekedésből származó sebekkel kombinálva. A legrosszabb opció pedig az volt, ha mindezt egy rendőrségi cellában ébredve élte át az emberfia. Az utóbbit mindeddig sikerült megúsznom, de például Raul, aki a marha-feldolgozósoron dolgozott, szinte törzsvendégnek számított a rendőrőrsön.

Elbúcsúztam Nicótól, aztán egy szál semmiben, a törölközőmet lóbálva beléptem a zuhanyzórészlegbe. A repedezett fehér csempés helyiségben egyedüliként élveztem a forró víz áldásos bizsergető érzését. A többiek – péntek lévén – a lehető leghamarabb leléptek, és már mind úton voltak haza, vagy a kedvenc kocsmájuk felé. A falakra felmászó gőzpamacsok jókora vízcseppekké válva csorogtak le a padlóra.

– George!

A suttogó, rekedt hangra összerezzentem, és harákolva, vizet köpve fordultam körbe. Ám akárhogy meregettem a szememet, a jellegzetes, sokrózsás ipari fürdőben rajtam kívül egy teremtett lelket sem láttam. Szívverésem egy sprintet futó atlétáéval vetekedett, és a bőrömet megcirógató hideg fuvallat cseppet sem segített a riadalmam eloszlatásában.

– George… – A testetlen, gyenge sóhaj elhalt, csak a zuhanyból ömlő víz csobogása pattogott a falak között.

– Tényleg fáradt lehetek – motyogtam magamnak, reménykedve, hogy a saját hangomtól erőt tudok majd venni a remegő térdeimen. A tervem nem jött be. Az első kísértettel még a Skóciából hazafelé tartó gépen futottam össze, és azóta legalább tucatnyi alkalommal élvezhettem a kétes örömöt, hogy kóbor lelkekbe botlok. Az idő múlásával megritkultak körülöttem ezek a természetfeletti jelenések. Úgy véltem, talán azért, mert az átok ereje csökkent, de nem áltathattam magam azzal, hogy már nem halnak meg emberek nap mint nap. Miattam, meg a hülye könyvem miatt…

Igyekeztem úgy tenni, mint aki meg sem hallotta a suttogást. Tapasztalataim szerint a leggyorsabb módja, hogy lerázzak egy-egy kevésbé baráti szellemet, ha úgy teszek, mintha nem érzékelném a jelenlétét.

Elzártam a csapot, és a cári balett legprofibb balerináját is megszégyenítő csúszkáló, tántorgó polkával az öltöző felé vettem az irányt. Menet közben igyekeztem törölközni, no, meg lopva a hátam mögé pislogni is. Ha a helyiségben lett volna kamera, a biztonsági őrök biztosan halálra röhögik magukat a látványtól, amikor hajszál híján fejjel előre bezuhantam a saját öltözőszekrényembe.

Idegesen rángattam még félig nedves testemre a ruhát, majd, mint akit puskából lőttek ki, elrobogtam a kijárat felé. Az előtérben belefutottam két éjszakás rakodómunkásba. A szorongató, ostoba gondolat, hogy az egész épületben egyedül vagyok, egy csapásra elmúlt. Megkönnyebbült vigyorral intettem nekik.

– Jó munkát, fiúk!

– Kösz, neked meg jó hétvégét, George!

Pillantásom a falon lógó információs táblára siklott. A főnökségtől kapott számos munkavédelmi és egyéb dörgedelmek mellett az én fotóm is ott virított. A hónap dolgozója – hirdette az egyszerű papírlap. Lélegzetvételnyi ideig bámultam a saját képemet, és ismét megállapítottam, hogy egyáltalán nem emlékeztetek hajdani mivoltomra. Az olcsó printerrel nyomtatott hirdetményen egy kopaszra borotvált, szakállas, kockás flanelinget viselő alak feszengett. A viking-favágó keverék béna vigyora nem javított az összhatáson. Azt hiszem, erre az esetre mondanák az emberek, hogy még a saját anyám sem ismert volna rám.

Mint, ahogy ez valóban meg is történt. Amikor a botrányok már galaktikus méreteket öltöttek körülöttem, visszamenekültem a szülői házba. Elegem lett a zaklatásokból, a halálos fenyegetésekből, kísértetekből. Felmondtam az albérletemet és két bőröndnyi holmimmal, megvert kutyaként hazakullogtam. Anyám szó nélkül engedett be a tipikus amerikai kispolgári álomba illő külvárosi házunk ajtaján. Drága szülőm annyit sem mondott „Fapapucs!” és álló nap olyan arccal mászkált körülöttem, mintha bubópestises koldus élt volna a fedele alatt. Pár hónapig bírtam csupán a tekintetéből sugárzó néma vádakat. Persze, addig jó voltam, amíg a film befutott, amíg a fél világ engem istenített. Anyám szinte fürdött a nekem címzett hozsannaáradatban. Aztán amikor fordult a kocka és az ügyvédek perrel hozakodtak elő, pszichológiai vizsgálatokat kezdtek el emlegetni, már korántsem számítottam szívesen látottnak. Szomorúan intettem búcsút a vakító fehérre festett háznak és a gondosan nyírt gyepnek. Jóval később, immár, mint a húsüzem büszke melósa, összeszedtem a bátorságomat, és hogy megpróbáljam rendbe tenni a dolgokat, ismét ellátogattam a marylandi házhoz. Gondoltam, mégiscsak az anyám... Emlékszem, idegesen ácsorogtam a teraszon, várva, hogy a súlyos faajtó kinyíljon, ám a zár kattanása helyett csak a csengővel egybeépített kis hangszóró kelt életre.

– Ki maga? Mit akar itt? Nem veszünk semmit!

– Anya, én vagyok az, George!

A pillanatnyi döbbent csendet csak a ház előtt elhúzó kocsi motorzúgása törte meg.

– George? Te jó ég! – Nyekkent a kilincs, és anyám gondosan szőkére festett hajjal keretezett feje jelent meg az ajtónyílásban. – Úristen! Hogy nézel ki? Mint valami hajléktalan motoros banda tagja! Mi történt a hajaddal? Mi ez a szakáll?

Anyámat soha nem érdekelték az olyan apró képzavarok, mint például, hogy egy hajléktalan csavargó aligha lehet tagja egyetlen motoros bandának sem. Viszont a kezdő hangsúly megadta a kegyelemdöfést a békülési szándékomnak. Ugyan bebocsájtást nyertem a házba, de csak azért, hogy anyám a maga százhatvan centijével csípőre tett kézzel lehordjon a sárga a földig a kinézetemért, a munkám miatt, a balfácánságomért és mindazért, ami voltam és vagyok. Távozáskor előbb gondosan körülnézett a nyitott ajtóból, és csak úgy engedett utamra. Úgy vélem, nem akarta, hogy a szomszédok lássák, miféle alak tett látogatást nála, szóval ennyit a tékozló fiú hazatéréséről.

Kurta sóhajjal fordultam a kijárat felé. Az apró, üvegfalú fülkében kucorgó éjszakás portás kelletlenül nyomta meg az ajtónyitó gombot. A felberregő elektromos zárszerkezet elnyomta a testes, idősödő férfi morgását. Kiléptem az utcára és az üzem folyosóin uralkodó fertőtlenítőszer-szagot felváltotta a város bűze. Kicsit olyan érzésem támadt, mintha az éles, mesterséges neonfények világából az alvilág kaotikus félhomályába teleportáltam volna. Nem siettem, nyugodt tempóban sétáltam a metróállomás felé. A széles, négysávos úton hömpölygött a péntek esti forgalom, sárga taxik dudáltak türelmetlenül egy-egy lassabban vagy ügyetlenül mozduló kocsira, tömött buszok húztak el mellettem füstöt okádva. Időnként mentő- vagy rendőrautó iramodott tova visító szirénákkal. Ordítóvörösre festett Ford gördült el mellettem, a járműből dübörgő basszusú rapzene áradt. Mivel a környéken leginkább csak kisebb-nagyobb üzemek álltak, viszonylag kevés gyalogossal találkoztam, de nyitva tartottam a szememet. Nem ártott az óvatosság, mert sok furcsa alakot hoz elő rejtekéből az éj.

A metróállomás fényeit úgy üdvözöltem, mint sivatagi vándor a dűnék között előbukkanó oázist. Barátságosnak szánt vigyorral intettem a peronlejárat mellett posztoló egyenruhás rendőrnek. A sötétbőrű férfi csupán halvány mosollyal nyugtázta az üdvözlésemet. Szerencsém volt, alig egy percet kellett várnom a hangos csattogással, csikorgó fékekkel befutó szerelvényre. Ülőhely is akadt bőven. Csupán hat megállónyit utaztam, és alig félórával később már a kulcsaimmal zörögtem a kapu előtt. A ritkásan elhelyezett utcai lámpák bágyadt fénye sem tudta elrejteni a tényt, hogy a hatemeletes, öreg bérházra már igencsak ráfért volna egy alapos festés. Ugyan a környező pár utcát elkerülték a tipikus bűnözők, de az itt-ott felbukkanó graffitik, a gyakran bedeszkázva álló kis boltok kirakata elárulta, hogy a környék aligha pályázhat a legjobb szomszédság díjra.

A lift előtt kialakított aulában a szokásos rohadt káposzta-szag fogadott. Ideköltözésem után eleinte próbáltam rájönni, honnan eredhet ez az orrcimpát maró bűz, de feladtam. Úgy tűnt, a szag már szinte szerves része az előtérnek, csakúgy, mint a repedezett linóleummal borított padló és a gyanús foltokkal borított okkersárga falak.

A lift is igazodott az épület többi részéhez, lepukkant, megfáradt. Csoda, ha ilyen környezetben nem megy az írás? Minden valamirevaló múzsa sikoltozva menekülne az efféle helyről, nemhogy csókokkal árasztaná el a jobb sorsra érdemes szerzőt.

Kétszobás, negyedik emeleti lakásom valamivel kellemesebb látványt nyújtott. Igaz, ez talán csak a spártai berendezésnek volt köszönhető. A parkettán terpeszkedő, hetvenes éveket idéző jókora szőnyeg megőrzött valamennyit egykori bolyhos puhaságából, a lapos szekrénykén csillanó, közepes méretű LCD tévé pedig becsempészett egy kicsit a modern kor hangulatából.

Lehuppantam a kanapéra és a távirányító után kotorásztam, ám felvinnyogó mobilom közbeszólt. Meglepődve pislogtam a kijelzőn felvillanó ismeretlen számra. Elfogott a kísértés, hogy kinyomjam a hívást, de meggondoltam magam. Ha téves, akkor gyors beszélgetés lesz. Ha pedig valami telefonos eladóügynök hív, akkor elbeszélgetek vele. Na, nem mintha venni akartam volna valamit, de legalább eldumálok valakivel. Teszem hozzá, hogy gonoszkodó hangulatomban azt is elképzeltem, hogy jó sokáig hagyom a hívót beszélni, mintha meggyőzött volna a termék hasznosságáról, aztán gyorsan leteszem egy „Bocs, meggondoltam magam. Viszlát!”-tal. Annál nagyobb volt a meglepetésem, amikor egy mély, enyhe déli akcentussal beszélő férfi hangját hallottam meg a telefonban.

– George White? Elnézést, hogy ilyenkor zavarom, de fontos ügyben keresem. Sheppard seriff vagyok a salinai rendőrségtől.

– Ööö… igen, én vagyok – makogtam bele a mikrofonba, de agyamban már ezerféle gondolatbogár kelt fürgén életre. Mit követtem el? Életemben nem jártam még Salinában, azt sem tudom, hol van! Talán valami gazdag nagybácsim halt meg, és rám hagyta a vagyonát? Ugyan, akkor valami ügyvéd lenne a vonal másik végén. Vagy összekevernek valakivel? Na, az lehet, elvégre a White név igencsak gyakori az Államokban.

– Már kerestem magát, hagytam pár hangüzenetet is. – A zsaru hangjában enyhe vád rezgett.

– Igen? Sajnálom, de a húsüzemben nem használhatjuk a telefonjainkat, legfeljebb a szünetekben, de én még olyankor sem bányászom elő a készüléket. Minek is tenném? Tudja, engem soha, senki nem keres… – fogtam bele a dadogó mentegetőzésbe. Sejtettem, hogy a rendőrt hidegen hagyja a magánéletem sivársága, de rossz szokásom szerint megint képtelen voltam befogni a számat. A seriff egy darabig türelmesen hallgatta a sirámaimat, majd megköszörülte a torkát. Gondolom, elege lett abból, hogy a hívását lelki segélyszolgálatként kezelem.

– Nézze, Mr. White, egy nagyon különleges ügyben szeretném a segítségét kérni.

– A segítségemet? Mármint az enyémet? – hápogtam egy sort. – Biztos, hogy jó számot hívott? Én nem vagyok nyomozó. Igaz, a regényeimben gyakran alkalmazok krimi elemeket és sokszor bűnesetek megoldása is része a sztorinak. Azaz, pontosabban szólva alkalmaztam, múlt időben, mert ugye, már nem írok. Illetve írok, de nem publikálok, és…

– Mr. White! Higgye el, magát kerestem, nem mást.

– Oké, miről lenne szó?

– Pár hete az egyik helyi lakosunk elhalálozott. A fiún semmiféle külsérelmi nyomot nem találtunk. A halottkém jelentése szerint sem méreg, sem kábítószer nem volt a szervezetében. A halál valószínűsíthető oka szívmegállás, illetve egy agyi ér megpattanása lehetett. Azonban Jimmy nagyapja határozottan állítja, hogy a srác gyilkosság áldozata lett.

– Értem – feleltem habozva, kihasználva a pillanatnyi csendet. – Viszont azt továbbra sem tudom, hogy miért telefonált. Hacsak nem azt akarja, hogy regényt írjak az esetből, habár a Miss Marple és Poirot történetek elég messze esnek az én szakterületemtől…

– Mondd magának valamit az a név, hogy McNeil?

Agyamban ezer decibellel csörömpölt fel a lelki riadócsengőm.

– Talán – hümmögtem.

A zsaru pár másodpercig hallgatott, de szinte éreztem a belőle áradó bizonytalanságot. Mintha azon törte volna a fejét, miként folytassa a mondókáját.

– Ha jól tudom, maga írt a McNeil családról egy sztorit, amiből filmet is csináltak.

– Igen, de ha emiatt keresett, akkor most leteszem, és ne keressen többet!

– Várjon! Ne nézzen bolondnak, de az áldozat nagyapja szerint a fiúval valami átok végzett. – Ezúttal rajtam volt a döbbent hallgatás sora. – Mr. White, ott van még?

– Igen – krákogtam kiszáradt torokkal, aztán ébredező kíváncsiságom csak nem hagyott nyugodni. – Mégis, miből gondolják, hogy átok végzett az illetővel? Nehogy azt mondja, hogy maga a természetfeletti ügyek specialistája, mert akkor kiröhögöm! – tört ki belőlem a megjegyzés, mielőtt még féket tehettem volna a nyelvemre.

Sheppard seriff mély levegőt vett, majd lassan, megfontoltan kérdezte:

– Mennyire ismeri maga a natív amerikaiakat?

– Nem igazán. Ez valami beugrató kérdés?

– Korántsem. De az elhunyt, akárcsak a nagyapja, cherokee indián. Mármost, ha valamit érdemes velük kapcsolatban tudni, az az állhatatosságuk. Bill a temetés óta reggeltől estig a rendőrőrs előtt ül. – Éreztem, hogy a zsaru kezdeti nyugalma lassan semmivé foszlik. – Nem tudom úgy kitenni a lábam az irodából, hogy ne fussak bele az öregbe. Hetek óta nyaggat, hogy keressem meg az unokája gyilkosát. Hiába magyaráztam neki, hogy az ügyet hivatalosan lezártuk, nem hajlandó elfogadni a tényt. Az elmúlt héten kicsit változott a dolog, és azzal állt elő, hogy személy szerint magát keressem meg. Bill szerint maga segíthet ezt az állítólagos gyilkosságot felgöngyölíteni.

– Miért nem zavarja el? Elvégre maga a seriff, nem?

– Még csak az kéne! Ha egyetlen csúnyább pillantást is vetek rá, máris a nyakamba kapom az indián ügyeket vizsgáló bizottságot. Értse meg, Mr. White, nem tudom úgy végezni a munkámat, hogy ez a félbolond varázsló állandóan a képembe bámul a parkolóból!

Már a nyelvem hegyén volt, hogy talán rendezze át az irodáját, üljön háttal az ablaknak, tetessen fel sötétítő függönyöket, vagy egyszerűen ne menjen be dolgozni, ám az utolsó szavak szöget ütöttek a fejembe.

– Varázsló?

– Legalábbis a helyi indián közösség úgy tekint rá. Fontos ez?

A belső riadócsengőm egy idegösszeroppanás szélén álló primadonna módjára sikoltozott. Varázsló? Na, nem! Köszönöm szépen, de ebből nem kérek! Nem volt nekem elég egy boszorkány, vagyis, inkább három? Elizabeth és az ostoba McNeil átok tönkretette az életemet, kis híján a diliházba juttatott, erre most felbukkan valami sámán?

– Nem! – nyeltem nagyot. – Már csak azért sem, mert nem segíthetek, sajnálom. Nagyon kérem, hagyjon ki engem a dologból!

– Küldhetek hivatalos felkérést is! – váltott át fenyegető hangnemre a zsaru.

– Ugyan mire fel? Egy lezárt ügyre, ami még csak nem is gyilkosság? Seriff, évekig harcoltam mindenféle ügyvédekkel, annyit jártam a törvényszékre, hogy a legtöbb bíróval már keresztnéven szólítottuk egymást, szóval, ne akarjon csőbe húzni!

– Mr. White, kérem…

– Nem! A döntésem végleges! Viszlát, seriff!

Idegesen megérintettem a piros ikont, bontottam a vonalat. Ledobtam a mobilomat magam mellé a szófára, ám némi tanakodás után ismét felmarkoltam. Kegyetlenül nagy szükségét éreztem, hogy bedobjak egy-két-sok italt és annak, hogy ne maradjak egyedül a gondolataimmal.

– Nico, még ott vagytok Pete-nél?

– Naná, hol máshol? – harsogta túl az olasz a jellegzetes kocsmai ricsajt.

– Meggondoltam magam, hagyjatok nekem is a piából! Húsz perc, és ott vagyok.

– Nem ígérek semmit, úgyhogy csipkedd magad! Hé, fiúk, George is jön…

Nem vártam meg a többiek helyeslő rikoltásait. Felpattantam és mint akit farkasok kergetnek, úgy menekültem ki az apartmanomból.

Meglepő módon, aznap éjjel mindenféle atrocitás nélkül megúsztuk a baráti összejövetelt. Ugyan Jack heves szóváltásba keveredett egy tagbaszakadt alakkal a legutóbbi baseball kupát illetően, de végül dühös kakaskodáson túl semmi sem történt.

Miután három dupla whiskyvel és öt sörrel sikerült hígabbá tenni az ereimben keringő vért, úgy döntöttem, ideje hazafelé vennem az irányt. Enyhe szédüléssel, könnyű végtagokkal tápászkodtam fel az asztal mellől.

– Nem mész te sehova! – toppant elém a vécéről éppen visszatérő Nico. – Végre kimozdulsz otthonról, nem engedünk elmenni! Fiatal még az éjszaka! Igaz-e fiúk?

A lelkes helyeslést becsípett vigyorral és enyhe, kissé bizonytalan meghajlással fogadtam.

– Köszönöm a marasztalást, nemes uraim, de mennem kell! Hív a kötelesség! Bár valót állítasz, jó uram, az éj még ifjú, ám én korántsem vagyok már az. Nézd el koromat, és engedj utamra, nemes lovag…

Szóáradatomat először meghökkent csend, majd heves röhögés követte. A kollégáim csipkelődő megjegyzései úgy záporoztak, mint tőrbecsalt felderítőkre az ellenség lövedékei.

– Nézd már! Hogy ez miket nem tud!

– Ne igyál többet, mer’ a végén még megárt, öreg!

– Te tényleg valami íróféle lennél?

– Ja, nem tudtad? Georgie olyan, mint az a sékszpír vagy ki…

– Marha! Az költő volt, nem író!

– Mert te aztán jól tudod, mi? Hat osztályt végeztél, azt is háromszor…

– De én legalább jártam iskolába, nem úgy, mint te!

– Elég lesz, fiúk! Ha most nem megyek, akkor hazáig vinnetek kell. Ezt akarjátok? – próbáltam közbeszólni. Kár volt, csak olajat öntöttem az élcelődés tüzére.

– Az asszony mindkettőnket kivágna, szóval, rám ne számíts.

– A garázsban a Ferrarim mellett elalhatsz, akad pár pokróc is…

– Milyen Ferrari? Az egyetlen piros jármű, amit ismersz, az a traktor, te nagyon paraszt!

– Paraszt? Gyere csak el hozzánk, megmutatom, hogyan kell bánni a vasvillával!

– Na, legalább azzal tudsz bánni, ha már a késsel meg a bárddal nem…

Laza mozdulattal szalutálást imitáltam a társaimnak, aztán szó nélkül megfordultam és kiszédelegtem a bárból. Akkor éreztem meg igazán az alkohol hatását, amikor már az utcán ácsorogtam és csupán harmadszorra sikerült felhúznom a dzsekim cipzárját.

– Öreg, ez így nem lesz jó! Még a buszmegállóig sem jutsz el! – motyogtam magamnak.

Taxit fogtam, és a sofőr enyhe gyanakvással a tekintetében vizsgálgatott, miközben megadtam neki a címet.

Kiszálláskor ugyan kicsit összekevertem a sorrendet, hogy pontosan melyik lábamat is kell először a járdára raknom, de végül megoldottam a helyzetet.

– Basszus, de jó, hogy nem százlábú vagyok…

Viccesnek szánt megjegyzésemre a taxis őrülteknek kijáró pillantással reagált, majd csikorgó gumikkal elhajtott.

– Micsoda egy sótlan alak! – bámultam utána. – Kihalt az emberiségből a humorérzék.

Erős szélben bókoló hajóárbocként álldogáltam a kapu előtt, miközben alig-alig engedelmeskedő ujjakkal próbáltam a megfelelő kulccsal beletalálni a zárba. Az aulában uralkodó káposztaszag baráti ölelésként fonta körbe megfáradt testemet. Szerencsére, a számban terjengő sör- és whisky-íz elnyomta az undorító bűzt.

A felvonó csigalassúsággal vánszorgott felfelé. Unaloműzésként a kifakult, barnának már aligha nevezhető műanyagfalak karcolásait tanulmányoztam. Egészen addig, amíg láttam. A kijelzőlámpácska szerint alig hagytam magam mögött a második emeletet, amikor a lift belső világítása vibrálni kezdett, majd úgy döntött, elvonul szünetre. A felvonó zökkenve megtorpant.

– Pazar! Már csak ez hiányzott! – morogtam és közelebb imbolyogtam a vezérlőpanelhez.

Ujjam alig ért a kezelőlaphoz, amikor a mennyezetvilágítás csökkentett intenzitással ugyan, de életre kelt. Hideg fuvallat ért a tarkómhoz, mintha valaki jeges ujjakkal simította volna végig a fejbőrömet. Megdermedtem, elakadt lélegzettel az emeletek nyomógombjaira meredtem. Alkoholmámorom egy szempillantás alatt úgy eltűnt, mint profi zsebtolvaj a bagdadi bolhapiac forgatagában.

„Nem, nem, nem, nem…!” – visszhangzott agyamban a néma könyörgés. „George, ne nézz hátra! Hallod!? Meg ne merd tenni!” – figyelmeztettem magamat. Hasztalan. Soha nem hallgatok senkire, még magamra sem.

Óvatosan a hátam mögé sandítottam. A halovány derengésbe burkolódzó alak láttán akaratlanul felnyögtem és villámgyorsan megfordultam. A fiatal, talán húsz év körüli srác szellemalakja sóhajtásnyi ideig némán szemlélte, amint hátamat a falnak vetve szinte púposra tolom a felvonó oldalát, csak hogy minél messzebbre kerüljek tőle. Az ifjonc viseltes, Salina High School feliratú pólója azonnal eszembe juttatta a seriffel történt kis csevejemet.

– Mit akarsz? Hagyj békén! – suttogtam kiszáradt torokkal. Nem lehettem valami meggyőző, mert a natív amerikainak tűnő srác semmi hajlandóságot sem mutatott az eltűnésre. Éppen ellenkezőleg! Közelebb hajolt hozzám:

– George! Segíts!

A felvonót gyorsan megtöltő hidegben bodorodva szállt tova a lélegzetem. Valahol az agyam mélyén felvillant a gondolat, hogy mennyire utálom, amikor egy filmes klisé félelmetes realitássá változik.

Szóra nyitottam a számat, ám képtelen voltam megnyikkanni. A lift fiú mögötti fala hullámozni kezdett, mint kiteregetett lepedő a tavaszi szellőben, majd egy csontos, rongyokkal, oszladozó hússal borított kar vágódott elő az amorffá váló műanyaglapból. A srác arcán ugyanazt a borzadállyal kevert páni rémületet láttam megjelenni, mint ami engem is megrohant. A félig-meddig elbomlott zombi kar megragadta a fiú vállát, és egyetlen erőteljes mozdulattal berántotta a falba. Szemvillanásnyi ideig még láttam az ifjú halálra vált, kétségbeesett tekintetét, majd az amúgy is gyengécske világítás megszűnt. A fülkében elterpeszkedett az áthatolhatatlan sötétség.

Talán kettőt szusszanthattam, amikor a lift lámpája újra felkapcsolt. A jókora rándulással nekiiramodó lift megadta a kegyelemdöfést az amúgy is remegő lábamnak, lerogytam a fal mellett. Még akkor is a padlón kucorogtam, amikor az ajtó kinyílt, ám addigra eldöntöttem: nincs az a hatalom égen és földön, ami rávenne, hogy belekeveredjek ebbe az ügybe! Nem és nem!

***

Hiába nézett az ügyintéző hölgy kedvesen, nem tudtam őszintén viszonozni a mosolyát.

– Ha óhajtja, szívesen odavezetjük a kocsijához.

– Köszönöm, de talán egyedül is megtalálom. Könnyű lesz kiszúrni, hiszen alig néhány fehér Toyota Corollát hoztak forgalomba az Államokban.

A fiatal, szőkésbarna lány értetlen tekintettel fogadta a viccesnek szánt megjegyzésemet. Néha eltöprengtem azon, ha nem változtatok a stílusomon, még a végén tényleg örökre szingli maradok.

Gyorsan megköszöntem a kulcsot, majd, mint akinek mázsás súlyokat pakoltak a vállára, kisétáltam az autókölcsönző irodából. Miközben pillantásommal az autóm után kutattam, élesen felvillant bennem a sok évvel ezelőtti emlék, amikor Glasgow-ban ültem be a bérelt Volvóba, hogy elinduljak életem legszörnyűbb kalandjára. A jelenlegi helyzet, rossz szóviccel élve, kísértetiesen hasonlított az akkorihoz. Keserű vigyorral rántottam magasabbra a vállamról lecsúszni igyekvő táskám vállpántját. Mintha még a csomagom is maradásra próbált volna ösztönözni.

Morfondírozásomból a parkolótól alig kőhajításnyira fekvő reptérre leszálló Boeing hajtóművének visító bömbölése rántott ki. Elmélázva pislogtam a terminálok felé guruló American Airlines gép után: vajon mi lenne, ha a józan eszemre hallgatnék, és egy gyors hátraarccal meg sem állnék New Yorkig?

Legyintettem, majd mintegy végszóra, megakadt a tekintetem a leendő járművemen. Kényelmes tempóban hajtottam ki a repülőtér mellett elterülő jókora parkolóból. Az aszfaltrotyogtató hőséget szinte fel sem vette a kocsi klímája. A GPS szerint alig egy órányi autózás várt rám Salináig.

Amikor a négysávos 412-es autópályát elhagyva rákanyarodtam a 82-es jelű útra, kicsit úgy éreztem, mintha magam mögött hagytam volna a civilizációt. Locust Grove-ot elhagyva az épületek egy csapásra megritkultak, csupán egy-két magányos ház vagy csűr jelezte, hogy azért élnek emberek a környéken. Az erdős, ligetes tájon átfutó országúton elvétve bukkant fel másik jármű. New York nyüzsgése után a vidék kihaltsága igencsak nyomasztóan hatott rám. A legtöbb betondzsungel-lakó örült volna a lehetőségnek, hogy kiszabadulhat a szmogból, bezzeg én…

– A fene megevett téged, Jake! – szidtam a szerkesztőmet. Pontosabban a volt szerkesztőmet, aki rávett, hogy minden idegszálam tiltakozása ellenére mégis csak tegyek látogatást Salinában. Képtelen voltam nemet mondani egy újabb regényre szóló szerződés csábításának. Jake a szokásos gyengédnek nem nevezhető stílusában előadott kérése, na meg az ötvenezer dolláros előleg, ami a bankszámlára került, megszépítette a gonosz arcát…

Két nappal a liftben megesett kis kalandom után váratlan telefonhívást kaptam. Éppen az ebédszünetemet töltöttem a húsfeldolgozó apró kantinjában, amikor megcsörrent a mobilom. Vonakodva emeltem a fülemhez a készüléket.

– George, öregfiú! Hogy ityeg a fityeg? – A felzengő erőteljes hangra kis híján elejtettem a telefont.

– Jake? Mi… hogy…?

– Meglepetés! – harsogta a volt szerkesztőm. – Régen dumáltunk. Oké, tudom, hogy nem a legjobb viszonyban váltunk el egymástól, de arra gondoltam, mi lenne, ha fátylat borítanánk a múltra?

– Ezt hogy érted? – támadt fel bennem a gyanakvás.

– Inkább személyesen mondanám el, oké? Holnap fel kell ugranom New Yorkba, szóval, ha este ráérsz, beülhetnénk valahová.

– Állj már meg egy kicsit! Utoljára azzal búcsúztál el tőlem, hogy ha még egyszer a szemed elé kerülök, verőembereket küldesz a nyakamra. Erre most…

– Hagyjuk már! – szakított félbe Jake kissé idegesen. – Találkozzunk és mindent elmondok. Persze, ha nem szeretnél visszakerülni az írói társaságba, akkor ejtsük a témát.

Hallgattam egy sort, nem értettem, mire megy ki a játék, majd egyenesen nekiszegeztem a kérdést:

– Szerződést ajánlasz?

– Meglehet. Na, akkor, mi legyen? Randizol velem, vagy hagyod, hogy még könyörögjek pár sort?

– Rendben, holnap este, munka után. Hétkor végzek.

– Szuper! Tudtam, hogy nem csalódok benned, cimbora! Majd küldöm a címet! – búcsúzott el a szerkesztő.

Ismertem Jake-et, egykor a barátomnak tartottam, és éreztem, hogy erőltetett harsánysága mögött feszültség bujkált.

„Mindegy!” – legyintettem gondolatban. „Legrosszabb esetben kieszem, kiiszom a vagyonából, aztán szépen hazamegyek” – nyugtattam meg magamat.

Másnap aztán kibújt a szög a zsákból. Legalábbis félig-meddig.

Jake betartotta az ígéretét, és még délután elküldte az étterem címét. Hálát adtam az előrelátásomnak, hogy aznap nem a szokásos farmer-póló kombinációt választottam. Mivelhogy sikeresen leküzdöttem magamat befutott szerzőből húsipari melóssá, a ruhatáramat is ennek megfelelően alakítottam át. Ez annyit jelentett, hogy alig maradt pár ruhadarabom, amit kulturáltabb helyre is felvehettem, anélkül, hogy egyből a segédszemélyzetnek szánt hátsó bejárathoz küldtek volna. Az inget talán ki kellett volna vasalni, de úgy véltem, a könnyű dzseki majd jótékonyan elrejti a gyűrődéseket. Ugyan a hőmérséklet még esténként is éppen elegendő lett volna a banántermesztéshez, de sebaj! A normálisabb éttermek légkondicionáltak, szóval úgy véltem, nem kell hőgutától tartanom.

Jake-et vélhetően az asztal körül kergették gyerekkorában, ha nem a legmenőbb éttermekből kérte a vacsoráját, de nekem bizony összeszorult a gyomrom a hely láttán. A hatalmas üvegtáblákon túl hófehér abroszokat, kristálycsillárokat és kiöltözött embereket pillantottam meg. Összekaptam magam és fejemet felvetve besétáltam.

– Segíthetek valamiben? – mért végig rideg tekintettel az ajtó mögött lesben álló főpincér.

– George! Tökéletes időzítés! – zendült fel mögöttem egy ismerős hang.

A fekete-vörös egyenruhát viselő éttermi alkalmazott aggódó arckifejezése megenyhült. Úgy véltem, hogy az elegáns öltönybe csomagolt Jake érkezése meggyőzte, nem jelentek problémát. Olyannyira nem, hogy valahonnan még egy nyakkendőt is kerített, amit diszkrét mosollyal a kezembe nyomott. Na, ja, az ilyen felkapott helyeken kötelező viselet… Azonban a komornyik kinézetű őszes fickó nem tágított. Miközben az ostoba társadalmi szokásoknak megfelelő textil kínzóeszközt igyekezetem a gallérom alá tuszkolni, a pasas a karját nyújtogatta felém.

– Elnézést, uram, de elkérhetem a kabátját?

– Minek az magának? Talán fázik? – tört ki belőlem önkéntelenül.

– Nem, uram. Szeretném felakasztani a ruhatárban – felelte a férfi az idiótáknak kijáró rezignált arccal.

Nem nagyon fűlött a fogam, hogy az ingem Pireneusokat megszégyenítő ráncait a nagyközönség elé tárjam, de nem volt választásom.

– Tudja, mit? – bújtam ki a vékony vászondzsekiből. – Tőlem akár agyon is verheti.

Jake felröhögött:

– Látom, a humorérzéked még a régi!

Hiába igyekezett viccelődni Jake a vacsora alatt, szinte éreztem a belőle áradó idegességet. A szerkesztő – aki, mint azt megtudtam, időközben a kiadó tulajdonosává vált – gyakran forgolódott. Amikor pár asztallal arrább egy férfi harsányan felnevetett, Jake még a villát is elejtette és akkorát ugrott a székén, hogy csak az utolsó pillanatban sikerült elkapnom a felborulni készülő poharamat.

– Mi a fene ütött beléd? – mordultam rá a halottsápadt Jake-re.

– Semmi, semmi…

– Ha semmi, akkor talán haza is mehetek. Gondolom, nem azért hívtál ide, hogy felidézzük a szép emlékeket.

– Nem, valóban nem – sóhajtott a szerkesztőm. – Oké, térjünk a tárgyra! Szeretném, ha megint nekem dolgoznál. Előlegként felajánlok neked ötvenezer dollárt egy sztorira.

Nagyot néztem az ajánlatra, és lelki vészcsengőm jajgatva életre kelt.

– Csak így, látatlanban? Miféle sztorira?

– A szokásos horror regény.

– Aha. Miért érzem úgy, hogy valamit elhallgatsz? Nos?

Jake homlokán izzadtságcseppek jelentek meg. Zavart tekintettel bökdöste késével a tányéron heverő csirkehúst.

– Beszéltél Sheppard seriffel?

– Tudtam! – csaptam le az evőeszközt az asztalra. – Biztos voltam benne, hogy valami bűzlik ezzel a hirtelen támadt fene nagy barátsággal!

– Halkabban! Mindenki minket néz – sziszegett rám Jake.

– Nem érdekel! Megmondtam annak a zsarunak is, hogy nem vagyok hajlandó…

– George – vágott a szavamba Jake. – Ne tedd ezt velem! Két hete pokollá vált az életem!

– Nocsak! Mi történt? – kérdeztem meghökkenve.

– Hogy mi? – nyelt nagyot a szerkesztő. – Egy szép este hazaértem, és egy vén indián fószer üldögélt a kanapémon. A frász kitört, amikor megláttam. Már hívtam volna a zsarukat, de a pasas csinált velem valamit, mert meg sem tudtam mozdulni. Előadott valami zavaros történetet egy gyilkosságról meg átokról, aztán követelte, hogy küldjelek le téged hozzá Salinába. Kínomban mindent megígértem, mire a fickó eltűnt. Érted, George? Eltűnt a semmiben! Aznap éjjel egy szemhunyásnyit sem aludtam, öreg! Még életemben nem féltem ennyire! Másnap reggel úgy határoztam, hanyagolom a dolgot, biztos csak rossz álom volt, vagy ilyesmi. Rohadt rossz döntés volt, mert a vén trotty felbukkant a kiadónál is. Üldögéltem a porcelántrónon, erre kivágódott az ajtó. Ugyanaz a pasas állt előttem, és rám ordított, hogy azonnal hívjalak fel. Rohadt hülyén éreztem magam, amikor pár kolléga berontott a retyibe, és ott találtak letolt gatyával, visítozva… Senki sem látta az öreget se bejönni, se kimenni, de még a biztonsági felvételeken sem látszott. Egy kibaszott kísértet vagy mi…

Éreztem, hogy kifut a vér az arcomból és egyre hangosabban hallom ébredező kisördögöm hangját:

„Gyerünk, George, vállald el! Csak egy sztori, ötvenezer dollár és visszakerülhetsz az irodalmi palettára! Mit veszíthetsz?”

– Mi van, ha nem tetszik a dolog? Mi van, ha lemegyek Salinába, megkeresem az öreget, de meggondolom magam? – kérdeztem lassan, minden szót megfontolva.

– Bánom is én, öreg, az már nem az én bajom! Tartsd meg a pénzt, de könyörgöm, mondj igent!

Viharként táncoltak agyamban az érvek és ellenérvek. Valóban, mit veszíthetek? Ám ha már lúd, legyen kövér!

– Oké, viszont akkor állandó szerző akarok lenni a kiadónál – dőltem hátra a széken.

– Rendben! – vágta rá szinte azonnal Jake. – Szóval, elvállalod?

Rábólintottam az ajánlatra. Már csak azért is, mert az áradó folyóként emelkedő kíváncsiságom nem hagyott volna ki egy ilyen lehetőséget. Pláne, hogy a kiskapu nyitva maradt: akármikor kiszállhatok. Persze, tudhattam volna, hogy ha az ember nem evilági teremtményekkel kezd, akkor a szokásos szabályokat kidobhatjuk az ablakon…

Amikor megpillantottam magam előtt a Hudson tó nyúlványát átszelő majd’ egymérföldes utat, ismét belém hasított a rossz érzés. Igaz, ezúttal hazai pályán voltam, és a hideg helyett nadrágrohasztó hőség nyaldosta a kocsi lemezeit, mégis, mintha az életem megismételné önmagát.

– Nem fulladhatsz bele kétszer ugyanabba a folyóba – bölcselkedtem magamban. A Toyotám nem érthetett egyet ezzel, mert váratlanul kattogó hangokat bocsájtott ki magából. A kocsi rángatva, fulladozó motorral lassult, csak arra maradt időm, hogy lekormányozzam a leállósávba. Még felhangzott pár mechanikus hörrenés, majd a járművem elnémult. Hiába nyomogattam az indítógombot, az autó beintett, ahogy mondani szokták: se kép, se hang. Átkokat motyogva kászálódtam ki a vezetőülésből, és bár sejtelmem sem volt, mit tehetnék, nagy lendülettel felnyitottam a motorháztetőt. A nyári nap kegyetlenül égette a kopaszra borotvált fejemet és a hőséget csupán a tó felett lengedező szellő enyhítette valamelyest. Tanácstalanul bámultam az autó műanyaglapokkal borított motorját, majd a zsebemből előbányásztam a mobilomat. Keresgéltem az autókölcsönző számát, hogy még a hajat is leordítsam a fejükről, amiért egy tragacsot sóztak a nyakamba. Nagy igyekezetemben meg sem hallottam a másik kocsit, de a kurtán felvijjogó szirénára már kikukucskáltam a felnyitott motorháztető mögül. A Toyotám mögött egy fekete-fehér rendőrautó parkolt le. Megtermett, egyenruhás alak lökte ki a lábát a kinyíló ajtón.

– Szüksége van segítségre? – lépdelt közelebb a zsaru, kezét a fegyverén tartva.

Már csak az hiányzott volna, hogy egy vidéki Wyatt Earp belém durrantson!

– Igen, ha értene a kocsikhoz, az szuper lenne. Betojt a Toyotám…

A rendőr vagy nem értette a szóviccet, vagy ő is a sótlan alakok népes táborához tartozott, mert nem reagált a humoromra.

– Az autószerelés nem igazán az én szakterületem, de ha gondolja, szólok Jeffnek és bevontatja a kocsiját a műhelybe – bökött a fejével Salina irányába. A késő délutáni napfényben megcsillant a zsaru mellkasára tűzött névtábla.

– Sheppard? Maga Sheppard seriff?

– Aha, személyesen – bólintott a megtermett férfi és szürke szemébe gyanakvás kúszott.

– Örvendek! – nyújtottam kezet. – George White vagyok.

– Á, hát maga lenne az? – mért végig a rendőr. – Nem egészen ilyennek képzeltem. Az internetes fotókon teljesen más a fizimiskája.

– Régi kép – vontam vállat. Na, igen. A kinézetem alapján sokkal inkább illettem volna egy Harley Davidson nyergébe, mint egy bérelt Corollába.

– Oké, tudja, mit? Megeresztek egy hívást Jeff műhelyébe. Hogy addig se ácsorogjunk itt az útszélen, mint két munkanélküli madárijesztő, beviszem magát a városba. Mit szól hozzá?

– Megköszönném – kaptam az ajánlaton, majd gyorsan hozzátettem. – Gondolom, azzal az indiánnal ráérek holnap találkozni.

– Billel? – nevetett fel kurtán a seriff. – Ahogy én ismerem az öreget, szerintem már a parkolóban vár ránk.

Kivettem a táskámat az engem oly galád módon cserbenhagyó autómból, és a rendőrt követve a járőrkocsihoz ballagtam. Lomha turista-lakóbusz húzott el mellettünk Salina irányából. A nyugdíjaskorú sofőr és a felesége úgy bámultak minket, mintha két fejünk nőtt volna. Sheppard a rendőrautó hátsó ülése felé intett.