MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

© Takács Tibor, 2021

© Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítófotó: © Bánkuti András

Borítóterv: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-565-4

ISSN 2559-9666

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kutatómunka és a kötet megírásának feltételeit az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára biztosította.

TARTALOM

Intro (2021)

Hullám (1983)

Új idők, új dalok (1977–1983)

Hullámverés (1983)

Új dalok, régi idők (1978–1983)

A börtön ajtajában (1983–1984)

A szenny hulláma (1984–1989)

Underground: alternatív? (1984–1989)

A régi nóta (1990–2021)

Retro (2021)

FORRÁSOK ÉS IRODALOM

INTRO (2021)

„Mi is itt élünk, morzsoljuk az éveket”

Mikor kezdődött? Talán a nyolcvanas évek második felében, amikor az egyik általános iskolai osztálytársam beszélt egy „cigánypusztító galeriről”, amelynek a tagjait lecsukták. Vagy a kilencvenes években, amikor – nem tudom már, kitől, hogyan, milyen körülmények között – megtudtam, hogy a CPg nem is ezt jelenti, hanem azt, hogy Come on Punk group vagy Coitus Punk group. Vagy a kétezres évek elején, amikor az akkori feleségemnek köszönhetően megismerkedtem a „klasszikus” punkegyüttesek, köztük a CPg számaival, és a budapesti koncertjeikre is eljártunk. (Igen, tudom: „mint egy kispolgár, pont úgy élsz”.) Vagy a kétezres évek közepén, amikor munkahelyemen, a Történeti Levéltárban egy olyan eljárás anyaga került a kezembe, amelyet – többek között – azért indítottak, mert valaki a CPg dalai révén sértő kijelentéseket tett a kommunistákra és a romákra. A dokumentumok szerint ez utóbbi dal volt a Cigánymentes övezet. Emlékszem, nagyon felháborodtam ezen, talán egy – szokásom szerint halk – szitokszó is elhagyta a szájamat, hiszen köztudomású, hogy a CPg-nek nincsenek rasszista számai, a nekik tulajdonított dal valójában a Mos-oi nevű együttes szerzeménye. Úgy döntöttem, ha már kezembe akadt, közlöm a szóban forgó dokumentumokat.{1} Természetesen azóta is sokszor belefutottam a fenti hazugságba, igaz, idővel egyre kevésbé háborodtam fel. Bizonyára a korral jár. Így megy ez.

Pár hónappal ezelőtt újból elővettem a fenti dossziét, hogy a forrásközlést egy, a rendszerváltással foglalkozó tanulmánnyá alakítsam. (Az ügyben szóba került a romániai magyarok helyzete, a növekvő társadalmi elégedetlenségek és különböző ellenzéki megmozdulások is.) A tervezett tanulmányból nem lett semmi, ugyanis leragadtam annál a kérdésnél: vajon honnan vették vidéki középiskolások 1987–1988-ban, hogy a CPg játszotta a Cigánymentes övezetet? Hogyan terjedhetett el és rögzülhetett a köztudatban ez a koholmány? Igyekezetem, hogy választ találjak a kérdésre, hamar szétfeszítette a tervezett tanulmány kereteit. Így született meg ez a könyv, amelyben a fenti hazugság nyomába eredek.

Munkám során sok segítséget kaptam kollégámtól, Szőnyei Tamástól, akinek rengeteg jó ötlete és meglátása volt, számos forrásra felhívta a figyelmemet, és a kézirat elolvasására és véleményezésére is vállalkozott – segítségét ezúton is szeretném megköszönni. A könyvben leírtakért azonban, mint mindig, a szerző vállalja a felelősséget.

HULLÁM (1983)

„Erdős Péter,…”

Kérdés: hol kezdjem a nyomozást, pontosabban a nyomozás történetét? Úgy döntöttem, hogy a legkézenfekvőbb megoldást választom, és annál a pontnál indítom az elbeszélést, amihez a témában megszólalók rendszerint kötni szokták a CPg és a Mos-oi összemaszatolását. Erdős Péter, a késő Kádár-korszak nagy hatalmú popmenedzsere 1983 tavaszán eredetileg röpirat formájában szólalt fel a zenei életben jelentkező „szennyhullám” ellen, írását aztán a Kritika című lap júliusi száma is közölte.{2} Mindjárt a cikk elején a CPg együttes Erdős Péter című számának szövegét ismerteti, amely az óbudai Mozaik Ifjúsági Klubban hangzott el (a szerző szerint 1983 januárjában, valójában február 19-én de ennek nincs jelentősége). Ha valaki nem ismerné: ebben a dalban arról énekelnek, hogy nagyon szeretnék a popcézár szemét kinyomni, a fülét letépni, és így tovább, egészen az alsóbb testtájakig.

Állítása szerint ez a személyes érintettség csak „ürügy” volt arra, hogy a nyilvánosság figyelmét felhívja a békés társadalmi fejlődést veszélyeztető jelenségekre. A fenti koncerten ugyanis legkevesebb fél tucat mocskolódó, ostoba és ellenséges dalszöveg hangzott el, „amelyektől a büntető törvénykönyvünk is elpirulna”. Példával is szolgál: „Az egyik dal nemes egyszerűséggel, de szó szerint, a cigányok kiirtására szólít fel.” A cikkben eddig a pontig nem volt szó arról, hogy a Mozaik Klub színpadán mások is felléptek volna, így az olvasó joggal gondolhatja azt, hogy az említett zeneszámot is a CPg adta elő. A következő bekezdésben aztán Erdős „szégyenkezve” közöl egy versszakot a „Mosoly” együttestől – a Cigánymentes övezet című dalról van szó –, amely állítása szerint több koncerten is elhangzott a klubban. (Már most jelzem, nehogy bárkiben is tévesen rögzüljön: a popmenedzser nem jól tudta, a Mos-oi a cikk megjelenéséig csupán egyetlen alkalommal lépett fel közönség előtt.) Erdős szavaiból nem derül ki, hogy az idézett dal megegyezik azzal, amelyről kicsit feljebb azt írta, hogy „nemes egyszerűséggel a cigányok kiirtására szólít fel”. Vagyis az olvasó akár azt is gondolhatja, hogy két különböző „cigányos” szerzeményről van szó, amelyek közül az egyiket a CPg játszotta.

Erdős ezután éles váltással egy 1956-os élményét ismerteti, bár a leírás olyannyira sematikus, hogy joggal lehetünk szkeptikusak az élmény autentikusságát illetően. A forradalomban végzett tevékenységéért elítélt Erdős ugyanis az „ellenforradalomról” terjengő toposzokat szajkózza a Corvin közben fegyveres őrségben álló, szabadságharcost játszó 14-15 éves forma fiúról, aki nem akarja felvenni az anyukája által odavitt meleg pulóvert, és aki a vele folytatott beszélgetés alapján mérhetetlen naivitásról, valamint „vegytiszta és lelkes butaságról” ad tanúbizonyságot. Miért bukkan itt fel a „tipikus” pesti srác alakja? Azért, mert Erdősnek mindig ő jut eszébe, ha – figyelem! – „a kínai kulturális forradalom felbőszített gyerekcsordáira” „vagy a sajtónkban olyannyira propagált, de maroknyi kamaszsereget mozgósító »új hullámra«” gondol. Az analógia egyértelmű: a popmenedzser gyerekkatonáknak tekinti a Mozaik Klubban fellépő „újhullámos” együttesek tagjait (és nyilván a rajongóikat is), akiket valakik mozgósítottak a… Mire is? Azt még nem tudjuk, csak az a biztos, hogy a szerző szerint háború zajlik. Erdős persze nem akar gyerekekkel hadakozni, őt csak az érdekli, kik állnak „a világra erőszakolt jelenség” mögött. Leleplezésüket azért tartja fontosnak – noha nem általános jelenségről van szó, hiszen csak 3-4 fővárosi klubban folyik „a punk randalírozás” –, mert Erdős szerint „a szélsőséges mozgalmak” keletkezéstörténetének fontos tanulsága, hogy addig, amíg nem veszélyesek, nem érdemes szót emelni ellenük, ám amikor veszélyessé válnak, akkor már nem tanácsos vagy nem is lehet.

A cikk rá is tér a randalírozó punkok mögött álló „háttérhatalom” bemutatására. Ismét 1983 januárjában vagyunk, ezúttal talán tényleg: Sebők János könnyűzenei újságíró az egyik fővárosi művelődési házban tart előadást a rockzenéről, amelynek során a kulturális intézményrendszert rágalmazza, és Erdős Péter személye ellen uszít – legalábbis ez utóbbi szerint. „Ne feltételezzünk azonban oksági összefüggést a bevezetőben idézett vers – szemkitolás, fültépés – és Sebők mindennapos demagógiája között”, figyelmeztet gyorsan Erdős, ám álságos és cinikus megjegyzését nem szabad túlságosan komolyan venni: ő nagyon is összefüggést tételez Sebők és a CPg, általában pedig az ifjúsági sajtó egy része és a punk között. Mindjárt az új hullám „fasiszta fertőzöttségéről” szólva, amelyet (bár nem akarja az egész irányzatot elítélni) lényegében adottnak vesz. No, nem a ruházaton feltűnő horogkeresztek száma miatt: „Vajon ha a trikón nincs horogkereszt, de az újhullámos zenekar a cigányok kiirtására, mások meglincselésére buzdít, kell még ehhez horogkereszt is?” – teszi fel a költői kérdést, egyszerre utalva Sebők előadására (az újságíró arról beszélt, hogy néhány horogkereszt miatt bélyegezték meg az egész irányzatot) és a Mozaik Klubban fellépő zenekarokra. Pontosabban zenekarra, hiszen Erdős egyes számot használ. Ez akár retorikai fogásként is értékelhető, ám – készakarva vagy sem – olyan hatást kelt, hogy ugyanazok akarják az ő szemét kinyomni, mint akik lángszóróval mennének a cigányok ellen.

Az olvasóban az üldözöttség érzetét keltő Erdős szerint Sebők az üldözöttség érzetét kívánta kelteni a közönségben, amikor azt hangoztatta, hogy hivatalos körökben nem szimpatizálnak az új hullámmal, mivel azt – miként korábban a Beatrice zenekart is – fasisztoid jellegűnek tekintik. Pedig – mutat rá a popcézár – Sebők is megemlítette, hogy a Beatrice díjat nyert a Kommunista Ifjúsági Szövetség (KISZ) egyik pályázatán, sőt Sebők maga is propagálhatta a punkot a KISZ Központi Bizottsága (KB) Kulturális Osztályának tervezett (és egyetlen próbaszámot megélt) popzenei lapjában, a Poptikában. Nincs itt tehát semmiféle üldözés, sőt a hivatalos körök, mindenekelőtt a KISZ KB és a KISZ-sajtó nemhogy tiltja, de kifejezetten támogatja az új hullámot. (Itt kap egy oldalvágást a minisztertanács lapjaként megjelenő Magyar Hírlap is.) Ezek az új zenei jelenségek azonban egyáltalán nem a közönség köréből érkeztek, ahogy Sebők állítja, hanem ráerőszakolták a fiatalok tömegeire. „Ha nem így lenne, nem kellett volna ugyanazt a pár ezer gyereket vándoroltatni egyik Beatrice-koncertről a másikra, és nem kellett volna olyan cikk-, hír- és fényképözönnel reklámozni az elvadult törekvéseket, mint ahogyan tették” – próbálja igazolni mondandóját Erdős doktor, ám bizonyítékkal ez esetben sem szolgál.

Már az irányzat elnevezése is téves – mondja Erdős Péter –, ugyanis semmi új nincs benne. Hiszen „mi az új a fajgyűlöletben, az agresszióban, az alja-nacionalizmusban? Mindez a társadalmi élet legósdibb reakciós kelléktárába tartozik.” Vegyük észre, hogy ezzel nemcsak a punkról és az új hullámról mond elítélő véleményt a szerző, hanem gyakorlatilag az állampárt, a Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP) ifjúsági szervezetét, a KISZ-t is megvádolja a rasszizmus, a nacionalizmus és más reakciós eszmék propagálásával. A vádlott indítékait illetően a popcézár csak találgatni tud: talán a jóhiszeműség játszik közre, talán a „ferde hajlam”, esetleg a „politikai rosszakarat”, vagy mindezek együttesen. Találgatásai során aztán nemes egyszerűséggel lehülyézi a KISZ kádereit: „az ember mindig és óhatatlanul megsérti az üresfejűeket azzal, hogy rosszhiszeműséget feltételez”.{3} Bár Erdős hangsúlyozza, hogy nem az ő dolga a felelősség „kimérése”, azért tovább feszegeti a kérdést, és végül Sebők Jánost nevezi meg a főbűnösnek. Annak 1981-ben megjelent, A Beatlestől az Új Hullámig című könyvét veszi elő, amelyről korábban kritikát is írt, kimutatva, hogy „Sebők számára a rockzene aranykora szorosan összetartozik a kábítószer-élvezettel”, és „hogy a szerző antikapitalista háborgása a továbbiakban csak gőzös romantika”. Erdős leírja, hogy bírálatát két hetilap is visszadobta, bár a főszerkesztők nagyrészt egyetértettek a mondandójával; végül annak az írásnak is a Kritika című folyóirat adott helyet.{4}

Az 1982-es írásában Erdős szintén kifejtette, hogy a szerző a kábítószer-élvezet tudattágító hatásának előnyeit fejtegeti, „gúnyolódással helyettesíti az esztétikai elemzést”, és így tovább. Legfőbb bűne azonban az, hogy „primitív antikapitalizmussal” elemzi a hetvenes évek könnyűzenéjét. Egy „szocialista” nagyvállalat menedzsere tehát itt ugyanúgy beszél, mintha egy nyugati, kapitalista nagyvállalat menedzsere lett volna. Sebők összes bűne megnyilvánul azonban a punknak – mint a posványba süllyedt rockzene felrázójának, megújítójának, a saját gyökereihez való visszatérítőjének – a magasztalásában. Erdős hosszan idéz a bírált könyvből: a punkok polgárpukkasztásból, a felnőtt társadalom sokkolása, megbotránkoztatása érdekében biztosítótűket dugnak a fülükbe, zsilettel megvágják magukat, horogkeresztet rajzolnak a ruhájukra, és úgy általában agresszívan, sőt kifejezetten erőszakosan viselkednek. Erdős doktor egy költői kérdéssel zárja sorait: „Vajon a kritikusok, akik e könyv dicséretét zengik, megértettek-e valamit világnézeti-gondolati hátteréből?”{5}

A könyvismertetését visszadobó egyik hetilap az Élet és Irodalom volt, amelyben egy alapvetően elismerő kritika jelent meg Sebők munkájáról.{6} A lap azonban nem hagyta szó nélkül a popmenedzser végül máshol megjelent írását sem: Széky János azt vetette a szemére, hogy „a sajtónkból (remélhetőleg) már kiveszett hangnemben, érvek helyett gúnnyal, indulatos szentenciákkal” kommentálta a Sebőktől vett, a szövegösszefüggésekből kiragadott idézeteket, és „a legváltozatosabb módszerekkel igyekszik megkímélni olvasóját a logikus gondolkodás fáradalmaitól”. Széky főleg azt kifogásolta, hogy Erdős Péter a kábítószer-élvezet propagálásával vádolta és primitív antikapitalistának titulálta a könyvet, pusztán azért, mert az bírálta a nagy lemezcégek manipulációit.{7} A menedzser természetesen szintén nem hagyta szó nélkül az írást, és olvasói levélben válaszolt rá. Megismételte: a hatvanas évek nem volt aranykor, a hetvenes évek nem volt válság, a punkmozgalmat pedig azért értékeli fel Sebők, mert számára nem az „ápolt haj” és a „mosott kéz” az érték, hanem „a hasisbarlang, a koszos kocsma stb. mennyországa”. Amit ő, azaz Erdős tett – vagyis „a sorok közé rejtett tartalmak” és összefüggések feltárása –, demokratikus cselekedet, nem pedig feljelentés. Fejtegetéseit a hangnemről szóló megállapítással zárja: „történelmi tapasztalatom, hogy mire bizonyos nézetek már nem igénylik a tapintatot, addigra már tapintatlanul beverik a számat”.{8}

Erdős a fenti olvasói levelében is utalt arra, hogy a „keményebb mondatokat” a Kritika szerkesztője is kivétette a könyvkritikájából. Az 1983. júliusi cikkében szintén említést tesz erről: eredetileg konkrétabb vádakkal illette Sebőköt, de a szerkesztő által személyeskedőnek és durvának ítélt bekezdést ki kellett húznia. Ezúttal azonban ezt is közzéteszi. Az inkriminált bekezdésben előbb a kiadó és az elismerő bírálatok figyelmét hívja fel arra, hogy hányan haltak meg kábítószer miatt Magyarországon, majd felteszi a költői kérdést: vajon a befutott és széles körben közkedvelt popsztárok (például John Lennon, Barbra Streisand vagy Elton John) dühödt megvetése „egyet jelent-e a tömegek megvetésével”. Erdős szerint igen, de nem csodálkozik ezen, hiszen „a balos szájtépés korunkban a legvisszataszítóbb konzervativizmus és arisztokratizmus útitársa”. (Valószínűleg Sebők János álmában sem gondolta volna, hogy bárki is ilyen ideológiai katyvaszra asszociáljon munkáját olvasva.) Erdős végül – mintegy magyarázatként – Sebők könyvét a Vörös Brigádok ideológiájának hirdetésével vádolja meg. Súlyos állítás ez is, nem véletlen, hogy a szerkesztőség, amely 1982-ben kivetette az ominózus mondatokat, 1983-ban is megjegyzést fűzött hozzájuk, miszerint a szóban forgó könyvben továbbra sem találják az olaszországi terrorszervezet nézeteinek „expressis verbis” reklámozását.

A popcézár ezt követően a demokrácia játékszabályairól és a szabadságjogokról szóló fejtegetésbe kezd, hangsúlyozva, hogy ennek feltétele a törvények tiszteletben tartása. Ebbe pedig, teszi hozzá, a „horogkereszt, a fajgyűlölet, a mások testi épsége elleni merénylet, vagy az arra való felszólítás” semmiképpen sem tartozik bele. Mindezt vélhetően Sebők János sem tagadná, Erdős mégis arra szólítja fel az újságírót, hogy nyilvánosan utasítsa el „a horogkeresztes punkot, a cigányok kiirtásának gondolatát, a gyűlölködést”. A szerző tehát ismételten kapcsolatot teremt Sebők és a Mozaik Klubban tartott koncert között. Ezután hosszas fejtegetésbe kezd arról, hogy a demokrácia feltétele a nyílt beszéd, Sebők János azonban kódokat, „jelbeszédet” használ. Példaként említi a Poptika próbaszámába írott, David Bowie-ról szóló cikkét, amelyhez Molnár Gergely – az első magyar punkegyüttesnek tekintett Spions alapítója – előadását használta fel. Hol van itt a kód? Erdős szerint Molnár személyében, aki viszolygást keltő dalt adott elő Anne Frankról, majd „disszidált”, és Nyugatról is uszító dalokat küldözgetett haza. Emellett – Erdős szerint kizárólag provokációs célzattal – használta a horogkeresztet is. (Később viszont azt írja, hogy Molnár ezzel a szimbólummal akart utat találni a tömegekhez. Ez ugyanennek a tömegnek a provokálásával igencsak nehéz vállalkozás lett volna.) Erdős a „jelbeszéd” beemelésével kíván kapcsolatot fabrikálni Sebők és a CPg között, amelyről az újságíró sosem írt, sem elismerően, sem sehogy. Ám a popcézár szerint ez csak a látszat, ugyanis a jelbeszédet használók mondandója csak első látásra ártatlan vagy ártalmatlan, a bennfentesek, egy „szűk kör” tagjai „veszik az üzenetet, erősítést és irányvonalat nyernek belőle, innen pedig már nincs messze a Mozaik Klub koncertsorozata, ahol a felhecceit, félrevezetett gyerekemberek lincshangulatot teremtenek”. Azaz: Sebők üzent a híveinek, akik a Mozaik Klubban a tettek mezejére léptek.{9}

Nem tudom, Erdős Péter komolyan gondolta-e, hogy 1983-ban Magyarországon valóban létezett demokratikus közélet és nyilvánosság. Írása alapján úgy tűnik, igen. Ő mindenesetre a társadalom többségének a nevében beszél (ez a többség „undorral” és „elutasítással” viszonyul a punkhoz, és biztos abban, hogy „a hőbörgő, megvadult kamaszok előbb-utóbb beleütköznek a társadalom cselekvő rosszallásába”), ám mindenfajta demokratikus felhatalmazás nélkül. Felszólalása a morális pánik keltésének kísérleteként értelmezhető, amennyiben a társadalmi értékek veszélyeztetettségére igyekszik felhívni a figyelmet. Ennél lényegesebb azonban, hogy a többség nevében kikkel is száll harcba a szerző. Azokkal, akik a szabadságjogokról papolnak, de abba „csak az értékek megkérdőjelezése, az agresszivitás joga, az irracionális cselekvés értetik bele”, és ha valaki a közrend és a törvényesség mellett emel szót, azt a denunciálás vádjával illetik. Azokkal, akik nem engedik a Sebők János könyvéről írt kritikájának közlését, vagy ha igen, akkor is csak csonkítva – mindezzel asszisztálva egy „gátlástalan, agresszív kisebbség” zászlóbontásához –, aztán azzal támadják, hogy az ötvenes évekre emlékeztető módon feljelentette Sebőköt. Azokkal a „hivatalos körökkel”, amelyek – tudatlanságból vagy készakarva – nem teljes elutasítással és viszolygással viszonyulnak a punkhoz és az új hullámhoz. Egészen konkrétan a kulturális és az ifjúsági sajtó egy részével, valamint a KISZ KB-val.{10}

Erdős a cikkében nem csupán „veszedelmes ifjúságpolitikai jelenségnek”, hanem lényegében a fasizmus megnyilvánulásának tekintette a punkot, és „egy bűnös politika tudatlan zászlóhordozóinak” a punkokat. Ebben a kontextusban ejtett szót a CPg és a Mos-oi együttesekről, az írás egésze alapján lényegében azt állítva, hogy mindkettő fasiszta tendenciák hordozója. Ezt a röpirat zárása teljesen egyértelművé teszi. Erdős itt visszautal az ún. buchenwaldi esküre: 1945 áprilisában a frissen felszabadult koncentrációs táborban „katolikus papokkal, francia ellenállókkal, Európában rekedt angol patikussal, jugoszláv srácokkal és bátor orosz kommunistákkal” megesküdtek, hogy „a fasizmus semmilyen formáját sem” tűrik. „Ez az eskü kötelez” – áll felkiáltójel gyanánt a szöveg végén.{11}

Erdős Péter felszólalását a punkkal kapcsolatos hatalmi diskurzus részének szokás tekinteni, hivatalos megnyilvánulásnak, hiszen a hivatalos nyilvánosságban kapott helyet. Ám a popcézár éppen azt kifogásolta, hogy a hivatalos kultúrpolitika nem sorolta teljes egészében és mindenestül a tiltott kategóriába a punkot, illetve hogy a magyar sajtóban sem csupán negatívan írtak a jelenségről, mivel nem mérték fel a benne rejlő veszélyt. Erdős doktor vélhetően azt sem nézte jó szemmel, hogy a KISZ KB illetékese, Lendvai Ildikó kulturális osztályvezető egy interjúban már 1979-ben óva intett attól, hogy a csöveseket en bloc fasisztának, a társadalomkívüliséget pedig társadalomellenességnek, tudatos ellenzéki magatartásnak tekintsék.{12} Ha megnézzük a punkkal kapcsolatos hazai beszámolókat, azt kell mondanunk, hogy ebben Erdősnek részben – méghozzá javarészben – igazat kell adnunk. A jelenségről szóló híradások hangneme igen változatos volt, és a különböző szólamok között csak egy volt az irányzat „veszélyeit”, fasiszta vonásait hangoztató szólam.

{1} Takács 2007. A CPg és a Mos-oi zenekarok nevét a forrásszövegek a legkülönbözőbb formában írták, ezeket az idézetekben külön jelölés nélkül meghagytam. Ugyanígy jártam el a punk fonetikus írásmódja – pank, pánk – esetében is.

{2} Erdős 1983a.

{3} Erdős 1983a, 16.

{4} Erdős 1983a, 17.

{5} Erdős 1982.

{6} Élet és Irodalom, 1982. február 19., 11. Gyárfás Péter: Presleytől a Police-ig.

{7} Élet és Irodalom, 1982. július 2., 9. Széky János: Hangnem.

{8} Élet és Irodalom, 1982. július 9., 2. Erdős Péter: Válasz rockügyben. Széky erre csak annyit reagált, hogy cikkét a vitamódszer ellen, és nem a kábítószerélvezet vagy a „punkmozgalom szélsőségei” propagálására írta, amit Sebők könyvéből sem lehet kiolvasni. (A polémiáról 1989-ben készült interjújában is beszélt a popmenedzser: Hogyan készül 1990, 214.)

{9} Erdős 1983a, 17.

{10} Erdős 1983a, 16–17.

{11} Erdős 1983a, 17.

{12} Ifjúsági Magazin, 1979/10, 44–45. Nem ítélhetjük egész táborukat idegennek és ellenségesnek. (Az interjú a „Kell-e nekünk Piramis brigád?” című vitasorozat keretében készült.)