Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

T. J. Klune

We Burned So Bright

Tor Books, 2026

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Burger István

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-267-6

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2026 by T. J. Klune

© Hungarian translation 2026, Szente Mihály

© Hungarian edition 2026, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A szerkesztőmnek, Ali Fishernek, akinek egy apró megjegyzéséből született a könyv ötlete.

És BN-nek, valamint TJB-nek, amiért sikerült átjutniuk a sötétségen.

A szerző jegyzete

Ez a történet közvetlenül a világvége előtt játszódik, és a szeretet, illetve a bánat mélységeit kutatja.

Szóba kerül benne a halál, különféle formákban, az öngyilkosságot is beleértve.

Mindenkit arra kérek, kellő elővigyázatossággal olvassa!

1. fejezet

Don kikapcsolta a tévét. A délelőttöt a kertben töltötte, mert azok a nyavalyás gyomok ellentámadásba lendültek, hogy bosszút álljanak. Az a sok tavaszi eső – gondolta. – És mi végre?

Rodney, a férje, pár lábbal odébb, a kanapén üldögélt. Hetvennyolc éves korára mogorva és csendes férfi lett, a legtöbb esetben az a bozontos szemöldöke beszélt helyette. Negyven éve éltek együtt, és Don anélkül is meg tudta állapítani, hogy mi jár a férje fejében, hogy egyetlen szó elhangzott volna.

– Tudom – mondta Don –, itt az idő.

Rodney válasz gyanánt csak mordult egyet, előredőlt ültében, és a térdére tette a kezét. Megint kínozta a háta, bár ezt természetesen nem vallotta be. De Don tudta. Persze, hogy tudta. Mindent tudott a férjéről. Rodney most felé fordult, és mialatt az arca ellágyult, azt kérdezte:

– Jól vagy?

– Nem. Nem hiszem, hogy jól vagyok.

Rodney bólintott, és halkan felnyögve, a térde ropogásától kísérve felállt.

– Maradj itt! – mondta, és elindult valahová.

Don megtette, és csak bámult maga elé, a semmibe. Nem tudta meghatározni, hogy mit érez. Félelmet? Ó, igen. Dühöt? Talán; egy halk hangocska azt suttogta a fejében: ez mennyire tisztességes?

De főleg megkönnyebbülést érzett, méghozzá elég fura módon. Nem amiatt, hogy a világ körülbelül harminc nap múlva megsemmisül. Nem, sosem volt az a típus, aki kárörömöt érzett azért, mert másokra lesújtott a balszerencse. A megkönnyebbülése abból eredt, hogy tudta, hogyan ér véget minden.

Az öregedés sokáig azzal járt számára, hogy igyekezett húzni az időt, amennyire csak lehetett, de a gondolatai néha a sötétebb zugok felé fordultak:

A vastagbelem intéz el?

A szívem?

Felhasad egy ér az agyamban, és holtan roskadok össze?

Valóságos csodának tartotta az emberi testet, de tudta, nem arra szánták, hogy az örökkévalóságig kitartson. Érezte, hogy ízületei kezdenek megmerevedni. Egy rossz nyújtózkodás reggel? Utána egy hétig nyöszörgött. Kellene csináltatni egy vérképet? Ó, és abból mi derülhetne ki?

Most viszont... Minden megváltozott. A halál rejtélye – mikor, hogyan, miért – mindenki számára megoldódott.

Rodney visszatért. Don nem tudta, mennyi időre ment el. Kis méretű fadobozt hozott magával – tükörsimára polírozott tölgyfából készült, az elején réz zárcímer díszelgett. Nagyjából akkora volt, mint egy ékszeresládika, és bár nem volt sem nagy, sem nehéz, Rodney óvatosan bánt vele.

– Ha meg akarjuk tenni, most kell belevágnunk – mondta halkan.

– Tudom – felelte Don, és lehorgasztotta a fejét. – Csak... Az ember mindig azt hiszi, hogy van még idő.

– Elég időnk van – válaszolta Rodney. – Ez az, ami számít.

Don kinézett az ablakon. Felhők úsztak az égen, bolyhos felhők, elnyúlva lebegtek a zöldellő erdő felett. A nap fényesen sütött. Daloltak a madarak. És ha igazuk volt azoknak az embereknek, akik ismerték azokat a dolgokat, akkor ennek az egésznek egy hónapja maradt. Egy hónap, aztán a bolygó vagy széthasad, és a darabjai belezuhannak a megsemmisülésbe, vagy nyúlik, nyúlik, addig nyúlik, amíg vékony, hosszú, egyenes vonallá alakul, amin nem élhet meg semmi.

Az ok? Egy elszabadult fekete lyuk. Az esélye egy a billióhoz, ezt mondták elcsukló hangon. Egy a billióhoz volt az esélye annak, hogy egy fekete lyuk betéved az univerzumnak ebbe az apró zugába. Minimális volt az esélye annak, hogy ez megtörténik, de most mégis valósággá vált.

Az eredmény, természetesen, a káosz lett. Katonai járművek a legtöbb város és falu utcáin. Zavargások, fosztogatások. Autók, épületek és emberek lángoltak – mindez már megtörtént. Az emberiség közel egy éve szerzett tudomást a fekete lyukról, és az első időszakban több dolog égett, mint amennyi nem. A sarokba szorított állat bármikor veszedelmessé válhatott. Az ember is vadállattá válhatott, méghozzá halálosan veszélyes vadállattá.

Az elmúlt év során ezt sokan bebizonyították. Arizonában egy csapatnyi ember leöntötte magát benzinnel. Mialatt mások elborzadva figyelték őket, valaki felkattintott egy öngyújtót, és az egész csoport a lángok és a füst martaléka lett – és mindezt annak a nevében, hogy a saját akaratukból, a maguk módján távozzanak a világból. Nebraskában harmincnégy ember megpróbálta elfoglalni a kormányzati székhelyet, de az őrök tizet lelőttek, mielőtt bejuthattak volna az épületbe. Hatan később haltak bele a sérüléseikbe. Párizsban hatalmas tömeg özönlötte el az utcákat, kirakatokat zúztak be, és a fosztogatók mindent elvittek, ami nem volt leszegecselve. Cape Townban több százan egyszerűen belegyalogoltak az óceánba, és megfulladtak. Egyesek gyerekeket cipeltek. Mások az időseknek segítettek. Csengtuban több tucatnyian vetették le magukat felhőkarcolók tetejéről, míg mások szenvtelen arccal nézték őket, és várták, hogy rájuk kerüljön a sor. Dániában egy önjelölt próféta azt hirdette, hogy a bolygó megsemmisülése előtt a Mennyország megnyílik a kiválasztottaknak, és ők felemelkedhetnek az Örök Dicsőségbe. Ezrével gyűjtötte maga köré a híveket, a hangja messze szállt az emberekkel teli mező felett. Az egyik szónoklata alatt rávetette magát egy asszony, és zokogva-kiabálva, újra meg újra felemelte, és a férfibe döfte a kését. Senki sem próbálta megfékezni, csak, amikor már késő volt. A próféta a saját vérétől fulladt meg. A nő – egy idős asszony – tovább kiabált és sikoltozott, de meg sem próbált ellenállni, amikor a tömeg rárontott.

– Óvatosak leszünk – ígérte Don, és a tekintete visszatévedt a fadobozra. – Az alsórendű utakon megyünk. Elkerüljük az autópályákat.

– Mikor? – kérdezte Rodney.

– Holnap.

És az ügy ezzel eldőlt.

* * *

Amikor tíz évvel korábban nyugdíjba mentek, nem váratlanul történt. Mindketten azt tervezték, hogy dolgoznak még pár évig, de aztán jött a fordulat, és az életük olyan irányt vett, amire nem számítottak. Rodney közalkalmazottként dolgozott, hálátlan munkakörben. Jelentéseket írt végeérhetetlenül minden apróságról, amit a kormány csak ki tudott találni. Don egy gyógytornász irodavezetőjeként dolgozott, és majdnem tizenöt rohadt éven át csinálta. Aztán pedig... jött a vég, egyfajta vég, amire mindketten számítottak és amitől rettegtek, egyenlő arányban. Egyszer csak vége lett, mint amikor a sebész előzetes megbeszélés nélkül levág egy végtagot.

Hét hónappal később Rodney vett egy lakóautót.

Don nem örült.

A barátaik – idős emberek mindahányan – izgatottak lettek. Azt mondták: a lakóautós élet egészen más. És az, hogy vettek maguknak egy saját lakóautót, az életük legjobb döntése volt. Egy kerekeken guruló szálloda! Igaz, keresni kell egy helyet, ahol éjszaka parkolhatnak – a Walmartokat kerülni kell, ha egy mód van rá –, de számtalan hely létezik, amit direkt a lakóautóknak teremtettek. A pokolba, több tízezer nyugdíjas tette már meg ezt a lépést, és sosem bánták meg.

Igen, a dolog csodásnak ígérkezett, kivéve, hogy a kocsi ronda egy valami volt: jócskán elaggott már, a kasznit horpadások borították, a kerékdobokat rozsda borította. Fehér volt, és mindkét oldalán széles, földbarna sáv futott végig. Nem az a méregdrága lakóautó volt, ami úgy nézett ki, és úgy is közlekedett, mint egy busz – inkább azokhoz a járgányokhoz állt közel, amik úgy születtek, hogy valaki fogott egy jókora fémládát, és ráhegesztette egy öreg furgon alvázára. De Don elsősorban az apró hálókamrában lógó, barna és rózsaszín, kötött sötétítőfüggönyt tartotta a kocsi legundorítóbb vonásának – ránézni is alig bírt.

A lakóautó csodával határos módon működött, bár a kipufogója sűrű, fekete füstöt okádott. Átíratták, leműszakiztatták (éppen csak átment a vizsgán), és úgy nyelte a benzint, mint egy feneketlen verem. De Rodneyt megigézte, azt mondta, már jó ideje fontolgatta, hogy utazniuk kellene, hogy felkeressenek olyan tájakat, amikre még sosem tudtak idők szánni. Don nem tartotta magát afféle lakóautós fickónak, de el tudta képzelni a dolgot: a hosszú, nyári napokat, amelyeken nem létezik számukra más, csak az út. A nap a láthatár alá ereszkedik a messzeségben, közben vörösre, pirosra és narancssárgára festi az eget. A lejátszóban egy hangoskönyv, egy olyan, amit mindig is meg akart hallgatni, de sosem tudott időt szakítani rá.

Gyakran gondolt az időre. Hogy milyen végeérhetetlennek tűnik, aztán mire az ember észbe kap, évek telnek el.

És óh, milyen helyeken jártak... Montanában, ahol a víz annyira tiszta, hogy a mélyen fekvő meder látszólag karnyújtásnyira van. Arizonában, ahol ott álltak a Grand Canyon előtt, a vörösre perzselődött szikláknál, és égetően forró levegő vette körül őket. Az Appalache-ösvénynél, amin jó nyolc mérföldet tettek meg, mielőtt megfordultak. Wyomingban, a Grand Teton Nemzeti Parkban, ahol ámulva nézték a magasba szökő, fenséges hegyeket. Utah-ban, a megkövesedett erődben, ahol a sziklák lehetetlen árnyalatokban pompáztak. Tenesseeben és a Great Smoky Hegységnél, ahol megpróbáltak feljutni a Le Conte csúcsára.

Éveken át utaztak, éveken át tették, amit tenniük kellett. És most az utolsó utazás következett, amit sokáig halogattak, mert valóssá tette a távolságot – amit sokáig igyekeztek elkerülni. De nem maradt más választásuk.

Don a hetvenkettedik évében járt.

* * *

A vártnál több idő alatt pakoltak be a lakóautóba. Egy életen át gyűjtögetett csecsebecséket és emléktárgyakat kellett hátrahagyniuk, és valamennyit egy olyan otthon falai között, amiről Don azt gondolta, hogy az utolsó lesz. Harmincegynéhány évvel ezelőtt, amikor először meglátták, az ingatlanközvetítő ügynök az épület vonzó külsejéről magyarázott, az eredeti fapadlóról, a felújított fürdőszobáról. Pár nap gondolkodási időt kértek – más házakat is megnéztek –, de folyton visszatértek ehhez. A tégla lábazat, a külső faburkolat. Az almafa a hátsó udvarban. A körülötte álló fák, a legközelebbi szomszéd fél mérföld. Végül megvették, és otthonná varázsolták, ami tele lett barátokkal, reménnyel, veszekedésekkel, könnyekkel és nevetéssel.

Rodney és Don a ház előtt álltak, és egymás kezét fogták. Kedves ember – gondolta Don, mialatt megremegett, és letörölt az arcáról egy kósza könnycseppet. A dolog nehezebbnek bizonyult, mint várta. Átsuhant az agyán a gondolat, hogy hányan csinálhatják most ugyanezt, pontosan ebben a pillanatban. Hányan vesznek végső búcsút az otthonuktól, hogy belevágjanak egy utolsó kalandba, mielőtt minden véget ér?

– Nem is olyan vészes – mondta váratlanul Rodney abban a stílusban, amit akkor használt, amikor erős érzések dolgoztak benne.

– Tényleg?

– Tényleg.

– Miből gondolod?

– Nem tudom – ismerte el Rodney. – De még van esélyünk arra, hogy... – elhallgatott, és nem fejezte be a mondatot.

Don így is tudta, hogy mit akart mondani a férje.

– Hogy bocsánatot kérjünk – suttogta. – Hogy ott legyünk neki.

– Aha – válaszolta neki Rodney anélkül, hogy felé nézett volna. – Igen. Erre.

* * *

Egy esős tavaszi napon eljöttek a barátaik, hogy elbúcsúzzanak tőlük. Könnyek hullottak. Azt mondogatták egymásnak, hogy ez nem a végső búcsú, ez nem a vége, csak elköszönnek, viszlát, hamarosan találkozunk. Mindez, persze, hazugság volt; noha senki nem mondta ki nyíltan, mindenki tudta, hogy ez az utolsó alkalom, hogy így együtt vannak.

Tina és a férje, Craig, műanyagdobozba zárt muffinokat hozott nekik. Azt mondták, citromos mákkal vannak ízesítve. A sütemények ránézésre is félig nyersnek látszottak.

Jim – az idős szomszéd, aki gyakran panaszkodott lényegében mindenre; annak, aki meghallgatta –, közölte velük, hogy ostobán viselkednek. Mert az utazás most felér egy halálos ítélettel. Végül lehülyézte őket, majd integetett, és visszament a házába.

Ernest és June, egy középkorú, szimpatikus pár, röviddel azelőtt toppant be, hogy Don és Rodney útnak indultak. June csendesen sírdogált, és gombóccá gyűrt zsebkendőt szorongatott a kezében. Csak annyit mondott:

– Mondjátok meg neki... mondjátok meg neki, hogy üdvözöljük. És viszlát! – És rögtön ezután a tenyerébe temette az arcát.

– Biztos, hogy ezt akarjátok? – kérdezte Ernest. – Úgy hallottam, őrült dolgok mennek mindenfelé. Tudom, hogy milyen fontos ez nektek, de...

– Biztosan ezt akarjuk – jelentette ki Rodney röviden és tömören.

De Ernest még nem fejezte be:

– Két idős férfi az úton. Rodney, nagyon óvatosnak kell lenned! Vannak odakint, akik majd megpróbálnak elkapni és kihasználni titeket.

Rodney horkantott egyet, és azt felelte:

– Csak próbálják meg!

Megölelték egymást, és ígéreteket tettek, amiket nem tarthattak be. Aztán egymás mellett álltak a házhoz vezető járdán, onnan figyelték a barátaikat és szomszédaikat, akik indultak, hogy visszatérjenek a saját otthonukba.

Rodney végül megszólalt:

– Most csak az időt vesztegetjük.

– Igen – suttogta Don.

* * *

A lakóautóban ültek és a házat bámulták. A fadoboz mögöttük volt, az egyik polcon. Don várta, hogy Rodney beindítsa a motort – de nem tette meg.

A keze láthatóan remegett.

Aztán Don megszólalt:

– Amikor először megnéztük ezt a házat, azt mondtam magamnak: hát nem szép? El tudtam képzelni, tudod. Már akkor. Az életünket. A közös életünket. Itt, ezen a helyen. Jó élet lesz, ezt gondoltam. Valamennyiünk számára. Karácsonyok. Születésnapok.

– Az volt – jelentette ki Rodney, és olyan erővel szorította a kormányt, hogy kifehéredtek az ujjai. – Jó élet. A legjobb élet.

Hát, nem. Nem volt az, nem lehetett az. De ha Rodneynak ez az ártalmatlan hazugság kellett ahhoz, hogy tovább tudjon lépni, Don nem akarta elvenni tőle a lehetőséget. Most nem. Még nem.

– Az volt, nem igaz? – felelte csendesen. – Mindennel együtt.

– Mindennel együtt – erősítette meg Rodney.

Amikor megvették a házat, a virágágyásokban szinte semmi sem nőtt, míg a bozontos, elvadult sövényeket a jó ég tudta, mikor nyírták le utoljára. Don éveket áldozott rá, hogy mindent rendbe hozzon.

A virágágyakkal kezdte. Kiásta belőlük az összes földet, a szétszakadozott fóliát, a több mérföldnyi gyökeret. Tápanyagban gazdag, friss termőföldet hozatott. Virágokat ültetett az összes színben, ami csak eszébe jutott. A hátsó udvarban leválasztott egy sávot a jobb oldali kerítés mentén. Felásta, és kicsi fákat ültetett el benne, valamint epret, áfonyát és répát, és szőlőt, ami egyre csak nőtt és terjeszkedett, míg végül felkúszott a kerítésre.

Rodney olykor segített neki, de Don szerette egyedül csinálni. Ez az egész az övé volt, valami, amihez kezdetben nem nagyon értett, de menet közben sokat tanult. Idő kell hozzá, mondogatta állandóan, a kertészkedéshez idő kell. Türelem. Elfogadása annak, hogy az ember néha elrontja, és újra kell kezdenie az egészet.

Később úgy tartotta, hogy a növények ugyanolyan kényesek, mint az emberek, és ugyanolyan hisztisek is. Elég rosszul megmetszeni egy növényt, és elpusztul csak azért, hogy bebizonyítson valamit.

– Mi fog hiányozni? – kérdezte a férjétől.

Rodney elgondolkodott, közben ellazította az ujjait a kormányon.

– A reggelek – mondta végül. – Amikor hideg van odakint. A fű harmatos, és úgy néz ki, mintha tele lenne apró gyémántokkal, amikor rájuk vetül a reggeli napfény. Az alacsonyan szállongó köd, ami kilencre elpárolog. Olyankor csend van. Olyan nagy csend. Az emberek nem tudják értékelni a reggeleket, bár erre nyilván megvan az okuk. Fel kell kelnünk, hogy elmenjünk az iskolába. Dolgozni. Értekezletekre, és az orvoshoz. Amíg dolgoztam, sosem láttam, hogy milyen egy reggel. Miután nyugdíjas lettem, olyan volt, mintha akkor láttam volna először. – Elhallgatott, majd hozzátette: – Fájdalmas lesz...

Don lehunyta a szemét, és fojtott hangon válaszolt:

– Tudom. De ígéretet tettünk magunknak, hogy ott leszünk neki. Emellett, mennyire lehet még fájdalmas? A legrosszabbon már túl vagyunk. És egészen őszintén... – Ezúttal ő hallgatott el, de rákényszerítette magát, hogy kimondja a többit: – azt hiszem, mennünk kell, hogy aztán kimondjuk azt, amit ki kell mondanunk. Mindkettőnknek.

Rodney nem felelt. Egy másodperccel később feldübörgött a lakóautó motorja, és egyszer, s mindenkorra elhagyták az otthonukat.