Borítószöveg

„Én hiszek abban, hogy azoktól a könyvektől és történetektől vagyunk azok, akik vagyunk, amelyekbe beleszeretünk, vagy kevésbé eltúlozva: ha beleszeretünk egy könyvbe vagy történetbe, az valamiképpen megváltoztat bennünket, és a szeretett mese világképünk részévé válik, részévé annak, ahogy megértjük a dolgokat, ahogy döntünk és választunk a mindennapi életünkben. Felnőttként, mivel nehezebben leszünk szerelmesek, végül talán csak egy maroknyi könyvről mondhatjuk el őszintén, hogy szeretjük. Talán ezért hozunk annyi rossz döntést.”

A kötet a neves indiai-brit-amerikai regényíró 2003 és 2020 között írott esszéit gyűjti egybe.

Rushdie értekező prózájában is önmagát adja: lebilincselő és gyakran szórakoztató stílusban szól a történetmesélés mára háttérbe szoruló hagyományáról, a regény természetéről, irodalmi hőseiről Cervantestől és Shakespeare-től kezdve Andersenen és Lewis Carrollon át egészen García Márquezig, Vonnegutig és Philip Rothig, de a könyvben éppúgy helyet kaptak politikai tárgyú írásai, valamint fontosabb nyilvános beszédei és kritikái is. Ám akár az irodalomról, akár a nyelvről, akár aktuális társadalmi kérdésekről ír, Rushdie mindannyiszor hitet tesz a művészet és az egyén szabadsága mellett.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Salman Rushdie: Languages of Truth: Essays 2003–2020

Random House, New York, 2021

Copyright © 2021 Salman Rushdie

All rights reserved

Fordította Bartók Imre, Greskovits Endre,
M. Nagy Miklós és Turi Márton

Borítóterv © Tillai Tamás

Hungarian translation © 2022 Bartók Imre, Greskovits Endre,
M. Nagy Miklós, Turi Márton

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

ISBN 978-963-620-000-8

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Darida Benedek

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

Csodamesék (Greskovits Endre)

Próteusz (Greskovits Endre)

Hérakleitosz (Bartók Imre)

Egy másik író születése (Greskovits Endre)

MÁSIDIK RÉSZ

Philip Roth (Turi Márton)

Kurt Vonnegut és Az ötös számú vágóhíd (M. Nagy Miklós)

Samuel Beckett regényei (Bartók Imre)

Cervantes és Shakespeare (Bartók Imre)

Gabo és én (Greskovits Endre)

Harold Pinter (1930–2008) (Bartók Imre)

Bevezetés a Paris Review-interjúk IV. kötetéhez (Greskovits Endre)

Önéletrajz és regény (Greskovits Endre)

Adaptáció (Bartók Imre)

Megjegyzések a lustaságról: a Saligiától Oblomovig (Bartók Imre)

Hans Christian Andersen (Bartók Imre)

David remnick: A világ királya (Greskovits Endre)

Jól van hát, ellentmondok magamnak (Greskovits Endre)

HARMADIK RÉSZ

Igazság (Bartók Imre)

Bátorság (Bartók Imre)

Pen-szövegek (Greskovits Endre)

Christopher Hitchens (1949–2011) (Greskovits Endre)

A szabadságösztön (Bartók Imre)

Oszáma Bin Ládin (Bartók Imre)

Aj Vej-Vej és a többiek: a 2011-es kínai leszámolás (Bartók Imre)

A félig nő isten (Greskovits Endre)

A Nova Southeastern Universityn tartott diplomaosztó beszéd, 2006 (Greskovits Endre)

Az Emory Universityn tartott diplomaosztó beszéd, 2015 (Greskovits Endre)

NEGYEDIK RÉSZ

A kompozit festő: Akbar Nagymogul és a Hamzanáme születése (Greskovits Endre)

Amrita Sérgil: Levelek (Greskovits Endre)

Bhúpén Khakhar (1934–2003) (Greskovits Endre)

Francesco Clemente: Önarcképek (Greskovits Endre)

Taryn Simon: A rejtett és ismeretlen dolgok amerikai jegyzéke (Greskovits Endre)

Kara Walker a Hammer Museumban, Los Angeles, 2009 (Greskovits Endre)

Sebastião Salgado (Greskovits Endre)

A hitetlen karácsonya (Greskovits Endre)

Carrie Fisher (Greskovits Endre)

Járvány (Bartók Imre)

A Vanity Fair Proust-kérdőíve (Greskovits Endre)

A következő nemzedéknek

Nabeelah-nak és Rose-nak

ELSŐ RÉSZ

Csodamesék

1

Mielőtt könyvek lettek volna, történetek voltak. A történeteket eleinte nem írták le. Sőt, néha csak énekelték őket. Gyerekek születtek, és mielőtt még beszélni tudtak volna, a szüleik dalokat énekeltek nekik, talán egy tojásról, amely leesett a fal tetejéről, vagy egy fiúról meg egy lányról, akik fölmentek egy dombra, és legurultak róla. Ahogy a gyerekek cseperedtek, majdnem olyan gyakran kértek már történeteket, mint ételt. Most már volt aranytojást tojó tyúk, fiú, aki eladta a család tehenét egy marék varázsbabért, vagy rakoncátlan nyúl, aki behatolt egy veszedelmes gazda földjére. A gyerekek beleszerettek ezekbe a történetekbe, és újra meg újra hallani akarták őket. Aztán megnőttek, és könyvekben találták meg e történeteket. És másokat is, amelyeket még sohasem hallottak; egy lányról, aki beleesett egy nyúl üregébe, egy csacsi öreg medvéről, egy ijedős malackáról meg egy mélabús szamárról, egy bűvös díjfizető kapuról vagy egy olyan helyről, ahol a vadak várnak. Hallották és olvasták a történeteket, beléjük szerettek, Mickey-be az éjszakai konyhán a pékekkel, akik mind úgy festenek, mint Oliver Hardy, Pán Péterbe, aki szerint a halál egy borzasztó nagy kaland, és Zsákos Bilbóba, aki egy hegy gyomrában megnyer egy találóskérdés-párbajt egy furcsa lény ellen, aki elveszítette a drágaszágát; és az, hogy beleszerettek a történetekbe, felébresztett a gyerekekben valamit, ami egész életükben gazdagítja őket: a képzeletüket.

A gyerekek könnyen beleszerettek a történetekbe, és történetekben is éltek; mindennap történeteket találtak ki játék közben, várakat ostromoltak, népeket igáztak le, hajóztak a kék óceánon, éjjel pedig hemzsegtek álmaikban a sárkányok. Most már mind mesemondók voltak, történeteket faragtak és történeteket hallgattak. De tovább nőttek, és a történetek elhagyták őket, mindet felvitték a padlásra dobozokba csomagolva, és az egykori gyerekek mind nehezebben mesélték és hallgatták a történeteket, sajnálatos módon egyre nehezebben szerettek beléjük. Némelyek már kezdték lényegtelennek, fölöslegesnek tartani a történeteket: gyerekes dolgoknak. Ezek szomorú emberek voltak, és szánnunk kell őket, meg kell próbálnunk nem úgy gondolni rájuk, mint ostoba, unalmas, korlátolt szerencsétlenekre.

Én hiszek abban, hogy azoktól a könyvektől és történetektől vagyunk azok, akik vagyunk, amelyekbe beleszeretünk, vagy kevésbé eltúlozva: ha beleszeretünk egy könyvbe vagy történetbe, az valamiképpen megváltoztat bennünket, és a szeretett mese világképünk részévé válik, részévé annak, ahogy megértjük a dolgokat, ahogy döntünk és választunk a mindennapi életünkben. Felnőttként, mivel nehezebben leszünk szerelmesek, végül talán csak egy maroknyi könyvről mondhatjuk el őszintén, hogy szeretjük. Talán ezért hozunk annyi rossz döntést.

És ez a szerelem nem is feltétel nélküli vagy örök. Egy könyv, amikor idősebbek leszünk, talán már nem szólít meg bennünket, és az iránta táplált érzelmeink gyengülnek. Egy másikat esetleg, ahogy életünk alakul, és felfogóképességünk remélhetőleg nő, váratlanul képesek leszünk értékelni, holott addig elutasítottuk; talán meghalljuk hirtelen a muzsikáját, elbűvöl bennünket az éneke. Amikor egyetemistaként először olvastam Günter Grass nagyszerű regényét, A bádogdobot, nem bírtam befejezni. Teljes tíz éven át sorvadozott egy polcon, mire adtam neki még egy esélyt, majd egy életre az egyik kedvencem lett: olyan könyv, amelyre azt mondom, imádom. Érdekes, ha az ember fölteszi magának a kérdést: mely könyveket szeretem őszintén? Próbálják ki. A válasz rengeteget elmond majd arról, kik is Önök jelenleg.

Bombayban nőttem fel, Indiában, egy olyan városban, amely ma már egyáltalán nem az, ami régen volt (és még a nevét is megváltoztatta a rosszabbul hangzó Mumbáíra), egy olyan korban, amely annyira különbözött a jelentől, hogy hihetetlenül távolinak, sőt fantasztikusnak érződik: a mitikus aranykor való életben létező változatának. A gyermekkor, miként A. E. Housman emlékeztet bennünket az „Eltékozolt föld” című versében, olyan vidék, amely valaha a miénk volt, és amelyet végül majd mindannyian elveszítünk:

Lég üti szívembe ölő karmait

amott messzi vidékről fúj:

Kék bérceit, csúcsait, farmjait

ismerem tán, egyik sem új?

Eltékozolt föld ez itt,

rajta fénylő rónát észlelek

bejártam vidám útjait

és vissza nem térhetek.{1}

Abban a távoli Bombayban a Nyugatról érkezett történeteket és könyveket csodameséknek láttam. Hans Christian Andersen A Hókirálynő című meséje, amelyben a varázstükör szilánkjai behatolnak az emberek vérébe, és jéggé változtatják a szívüket, egy trópusi fiúnak még félelmetesebb volt, hiszen ott jeget csak a hűtőszekrényben lehetett találni. A császár új ruháját különösen élvezte egy olyan fiú, aki közvetlenül a Brit Birodalom kivonulása után nőtt fel. És a bombayi fiú ellenállhatatlannak tartotta a Huckleberry Finnt, mert hőse rendkívüli szabadságot élvezett, bár az fejtörésre késztetett, hogy ha Jim a rabszolgaság világából a rabszolgamentes Északra akar menekülni, miért a Mississippin száll tutajra, amikor az délre folyik.

A máshol játszódó történetek talán mindig tündérmesének tűnnek, és az irodalom egyik nagy csodája minden bizonnyal az, hogy megannyi „máshol”-t tár ki előttünk, a kis hableány víz alatti világától Dorothy Ózáig, és a miénkké teszi őket. Számomra azonban az igazi csodamesék közelebb voltak az otthonhoz, és mindig nagy írói szerencsémnek gondoltam, hogy ezekbe merülve nőttem föl.

Egyik-másik eredetileg szent történet volt, ám mivel én hitetlen házban cseperedtem, egyszerűen csak gyönyörű történetként fogadtam őket. Ez nem jelenti azt, hogy ne hittem volna el őket. Amikor hallottam a szamudra manthanról, annak meséjéről, hogy Indra, a nagy isten miképpen köpülte ki a Tejutat, a legendás Mandara-hegyet használva köpülőfának, hogy az óriási égi tejóceánból kikényszerítse az amritát, a halhatatlanság nektárját, kezdtem másképp látni a csillagokat. Abban a hihetetlenül régi időben, a gyerekkoromban, mielőtt még a fényszennyezés láthatatlanná tette volna a csillagok többségét a városlakók előtt, egy bombayi kertben álló fiú még felnézhetett az éjszakai égre, hallhatta a szférák zenéjét, és alázatos örömmel láthatta a galaxis vaskos sávját. Elképzeltem, hogy varázsnektár csöpög belőle. Talán, ha kinyitom a szám, beleesik egy csepp, és én is halhatatlan leszek.

Ez a csodamesének és utódjának, a szépprózának a szépsége: az ember egyszerre tudhatja, hogy a történet a képzelet műve, azaz valótlan, és hiheti, hogy alapvető igazságot tartalmaz. Az ilyen pillanatokban megszűnik a határ a mágikus és a valóságos között.

A családom nem volt hindu, de úgy hittük, a hinduizmus nagy történetei hozzánk is szólnak. Az évi Ganapati-fesztiválon, amikor hatalmas tömegek vitték Ganésa, az elefántfejű isten szobrát a Csaupátí-partra, hogy belemerítsék az istent a tengerbe, úgy éreztem, hogy Ganésa hozzám is tartozik; úgy éreztem, a közös öröm szimbóluma, és igen, a város egységéé, mintsem a „rivális” vallás panteonjának egyik tagja. Amikor megtudtam, hogy Ganésa a nagy irodalomszeretete miatt India Homéroszának, a bölcs Vjászának a lábánál ült, és ő írta le a nagy Mahábhárata eposzt, még erősebben kötődött hozzám; és amikor felnőve írtam egy regényt egy Szalím nevű, szokatlanul nagy orrú fiúról, természetesnek tűnt, hogy bár Szalím muzulmán családból származik, Az éjfél gyermekei narrátorát összekapcsoljam a legirodalmibb istennel, akinek történetesen szintén nagy ormánya volt. A vallási határok összemosódása abban a régi, valóban szekuláris Bombayban megint csak olyasvalami, amely elválasztja a múltat India keserű, elnyomott, szigorú, szektás jelenétől.

A Mahábhárata és társa, a Rámájana, minden csodamesék két leghosszabbika máig elevenen él Indiában, az indiaiak fejében és mindennapi életében, ahogy a görög és római istenek éltek valaha a nyugati képzeletben. Valaha, és nem is oly régen, a nyugati tájakon utalni lehetett Nesszosz ingének történetére, és az emberek tudták, hogy Nesszosz, a haldokló kentaur csellel rávette Déianeirát, Héraklész feleségét, hogy adja oda a férjének a kentaur mérgezett vérével átitatott inget, amely Héraklész halálát okozza majd. Valaha mindenki tudta, hogy Orpheusz, a legnagyobb poéta és dalnok halála után letépett feje tovább énekelt. Ezeket sok egyéb képpel együtt mindenki ismerte metaforaként, és segítettek abban, hogy az emberek megértsék a világot. A művészet nem hal meg a művész halálával, mondta Orpheusz feje. A dal túléli a dalnokot. És a Nesszosz-ing figyelmeztetett bennünket, hogy még egy nagyon különleges ajándék is lehet veszedelmes. Egy másik ilyen ajándék persze a trójai faló volt, amely arra tanított mindannyiunkat, hogy féljük a görögöket, még ha ajándékot hoznak is. A nyugati csodamesék némely metaforájának sikerült fennmaradnia.

Ám Indiában, amikor felnőttem, a csodamesék még mind éltek, és élnek ma is. Manapság még csak el sem kell olvasni a teljes Rámájanát vagy Mahábháratát; egyesek talán hálásak ezért a hírért, mert a Mahábhárata a leghosszabb költemény a világirodalomban, több mint kétszázezer soros, ami tízszer olyan hosszú, mint az Íliász és az Odüsszeia együtt, a Rámájana pedig nagyjából ötvenezer sor, csupán két és félszer olyan hosszú, mint Homérosz két műve. Az ifjabb olvasóknak szerencsére az Amar csitrá kathá [Halhatatlan képes történetek] című, mérhetetlenül népszerű képregénysorozat tolmácsolja mesterien mindkettő meséit. Ami pedig a felnőtteket illeti, a Mahábhárata kilencvennégy részes tévésorozata szögezte őket a képernyő elé minden héten, amikor az 1990-es években először sugározták, és a nézők száma több százmillióra rúgott.

El kell ismerni, hogy e mesék hatása nem mindig kedvező. A BDzsP-hez hasonló hindu nacionalista pártok szektás politikusai a múlt retorikáját használják, hogy fantazmagóriáikban visszatérjenek a „Rám rádzsjá”-ba, „Ráma országá”-ba, a hinduizmus feltételezett aranykorába, ahol nem kell vesződniük más vallások híveivel, akik csak megbonyolítják a dolgokat. A Rámájana és általában a hinduizmus átpolitizálása a gátlástalan szektás vezetők kezében veszedelmes üggyé vált. A The Hindus [A hinduk] című könyv elleni támadás – e tökéletesen tudományos művet a világ egyik legnagyobb szanszkritológusa, Wendy Doniger írta –, valamint a Penguin Indiának az a sajnálatos döntése, hogy a fundamentalista bírálatok nyomán visszavonja és bezúzza a példányait, élesen rávilágít e tényre.

A problémák a politikán túlra is terjedhetnek. A Rámájana némelyik újabb változatában az önkéntes száműzetésben lévő Ráma és öccse, Laksmana egy nap magára hagyja Szítát az erdőben, mert egy aranyszarvasra vadásznak, nem tudván, hogy a szarvas valójában egy ráksasza, vagyis démon. Laksmana, hogy távollétükben megóvja Szítát, rékhát, azaz bűvös vonalat húz otthonuk köré; aki Rámán, Laksmanán és Szítán kívül megpróbálja átlépni, azt a vonalból előtörő lángok halálra égetik. De Rávana, a démonkirály koldusnak álcázza magát, úgy megy Szítá ajtajához alamizsnáért, a lány pedig átlépi a vonalat, hogy adjon neki. Rávana így ejti foglyul és viszi el Lanká királyságába, Rámának és Laksmanának pedig háborút kell vívnia, hogy visszaszerezze a lányt. A „Laksmana-rékhá átlépése” annak metaforájává vált, hogy valaki átlépi a megengedhető vagy helyes határát, túl messzire megy, ostobán enged a tekintélyrombolásnak, és végzetes következményeket von fejére.

Néhány évvel ezelőtt Delhiben történt az a ma már hírhedt eset, amikor megtámadtak és csoportosan megerőszakoltak egy huszonhárom éves diáklányt, aki később belehalt rettenetes sérüléseibe. E borzalom után pár nappal egy miniszter kijelentette, hogy ha a szóban forgó fiatal nő nem „lépi át a Laksmana-rékhát” – más szóval nem buszozik este egy fiúbarátjával ahelyett, hogy illedelmesen otthon tartózkodna –, akkor nem támadták volna meg. Később a nyilvánosság felzúdulása miatt visszavonta a kijelentést, de a metafora használata feltárta: Indiában még mindig túl sok férfi hiszi úgy, hogy vannak olyan korlátok és határok, amelyeket a nőknek nem szabad áthágniuk. Meg kell jegyeznem, hogy a Rámájana legtöbb hagyományos változatában, köztük Válmíki eredeti művében a Laksmana-rékhá története nem szerepel. Néha azonban egy apokrif csodamese is lehet annyira hatásos, mint egy kanonizált.

Szeretnék azonban visszatérni ahhoz a gyerekkori énhez, amelyet olyan mesék varázsoltak el, amelyeknek kifejezett és egyedüli céljuk a varázslás volt. Szeretnék áttérni a nagyszerű vallási eposzokról azoknak a sikamlós, cinkos, titokzatos, izgalmas, komikus, bizarr, szürreális és nagyon gyakran kifejezetten szexuális töltetű narratíváknak a seregére, amelyeket a keleti tárház foglal magában, mert – nem csupán mert, de igen, mert – ezek megmutatják, mennyi öröm meríthető az irodalomból, mihelyst kivesszük a képből Istent. Hogy csak egy példát említsünk, Az Ezeregyéjszaka meséinek oldalain összegyűjtött történetek egyik legfeltűnőbb jellegzetessége a vallás szinte teljes hiánya. Egy csomó szex, sok bajkeverés, rengeteg fondorlat; szörnyek, dzsinnek, óriásmadarak; időnként hatalmas mennyiségű vér, friss és alvadt; de Isten sehol. A szigorú iszlamisták ezért utálják annyira.

2010 májusában Egyiptomban, mindössze hét hónappal a Hoszni Mubárak ellen kitört felkelés előtt iszlamista ügyvédek egy csoportja megneszelte, hogy újra kiadják az Alf lajla va lajlát (ez a könyv eredeti arab címe), és keresetet adtak be azt követelve, hogy a kiadást vonják vissza, a könyvet pedig tiltsák be, mert az több szexuális utalása miatt „erkölcstelenségre és bűnre csábít”. Szerencsére nem jártak sikerrel, aztán nagyobb dolgok kezdték lekötni az egyiptomi elméket. De az a helyzet, hogy volt némi igazságuk. Abban a könyvben valóban vannak szexuális utalások, a szereplőket pedig szemlátomást jobban foglalkoztatja a szex, mint az, hogy istenfélők legyenek, és ez – az ügyvédek érveinek megfelelően – valóban erkölcstelenségre csábíthat, amennyiben az ember ilyen torzul puritán módon látja a világot. Az én lelkemnek ez a csábítás nagyszerű dolog, és nagyon is érdemes reagálnom rá, de érthető, hogy akik nem szeretik a zenét, a vicceket meg az örömöt, azok kiborulnak tőle. Igazán csodálatos, hogy ez az ősi szöveg, a csodameséknek ez a gyönyörű csoportja őriz annyi erőt, hogy a történetek megszületése után több mint ezerkétszáz évvel is kiborítja a világ fanatikusait.

A könyv, amelyet ma Az Ezeregyéjszaka meséinek nevezünk, nem az arab világból származik. Valószínűleg indiai eredetű; az indiai történetgyűjtemények is szeretik a kerettörténeteket, a matrjoskababa stílusú történeteket a történetekben, és az állatmeséket. Valamikor a nyolcadik század körül ezek a történetek utat találtak Perzsiába, és a fennmaradt információtöredékek szerint a gyűjteményt Hazár afszána [Ezer mese] címen ismerték. Van egy tizedik századi bagdadi dokumentum, amely leírja a Hazár afszánát, és megemlíti a kerettörténetét egy gonosz fejedelemről, aki minden éjjel megöli valamelyik ágyasát, mígnem az egyik halálra ítélt feleségnek úgy sikerül megakadályoznia a kivégzését, hogy meséket mond neki. Itt találkozunk először a „Seherezádé” (Sahrazád) névvel. Sajnos magából a Hazár afszánából egyetlen példány sem maradt fenn. Ez a könyv a világirodalom nagy „hiányzó láncszeme”, a legendás kötet, amelynek révén az indiai csodamesék nyugatra utaztak, hogy végül az arab nyelvvel találkozva Az Ezeregyéjszaka meséivé változzanak, amelynek sok változata van, és nincs bevett, kanonizált formája, majd még tovább haladjanak nyugatnak, először francia nyelvterületre, ahol a tizennyolcadik században Antoine Galland számos, az arab változatban nem szereplő mesét adott hozzájuk, például az Aladdin és a csodalámpát meg az Ali baba és a negyven rablót. Franciaországból aztán átkerültek a mesék angol nyelvterületre, onnan pedig Hollywoodba, amely önmagában is egy külön nyelv, és ott már csak varázsszőnyegek vannak és Robin Williams a dzsinn szerepében. (Ha már itt tartunk, érdemes megjegyezni, hogy az Ezeregyéjszakában nincsenek repülő szőnyegek. És sehol másutt a keleti hagyományban. Egy legenda szerint Salamon királynak volt egy, amely változtatni tudta méretét, és elég nagyra tudott nőni ahhoz, hogy egy egész hadsereget elszállítson: ez volt a világ első légiereje. De az Ezeregyéjszakában minden szőnyeg mozdulatlan.)

A narratíva e vándorlása megihlette a világirodalom legjavát, egészen a dél-amerikai mesélők mágikus realizmusáig, így amikor annak idején magam is felhasználtam néhány eszközét, az az érzésem támadt, hogy bezárok egy kört, és e mesehagyományt visszaviszem abba az országba, ahonnan elindult. De kesergek a Hazár afszána elvesztése miatt, amely megtalálása esetén teljessé tenné a történetek történetét, és az lenne csak az igazi felfedezés. Talán megoldaná a kerettörténet szívében, pontosabban a legvégén található rejtélyt, és megválaszolná a kérdést, amelyet már évek óta fölteszek magamnak: vajon Sahrazád és húga, Dunjázád ezeregy és több éjszaka után gyilkossá válnak-e, és megölik-e vérszomjas férjüket?

Bevallom, a kerettörténet véres jellege vonzott engem eleinte az Ezeregyéjszakához. Számoljunk egy kicsit.

Hány nőt ölt meg valójában ez a király, ez a Sahrijár, „India és Kína szigeteinek” szászánida uralkodója, és öccse, Sáhzamán, a barbár Szamarkand királya? Akkor kezdődött, szól a történet, amikor Sáhzamán a feleségét a palota szakácsának karjában találta, akit a következők jellemeztek: (a) fekete volt, (b) hatalmas, és (c) konyhai zsír borította. E jellemzők ellenére, vagy talán épp ezek miatt Szamarkand királynéja szemlátomást igen jól érezte magát, ezért Sáhzamán miszlikbe vágta őt is meg a szeretőjét is, otthagyta őket gyönyörük ágyán, és elindult bátyjához, ahol nem sokkal később véletlenül észrevette sógornőjét, Sahrijár feleségét egy kerti szökőkút mellett tíz udvarhölgy és tíz fehér rabszolga társaságában. A tíz meg tíz javában örömet szerzett egymásnak; a királyné azonban egy alkalmas fáról hívta oda a maga szeretőjét. Ez az utálatos fickó, igen, (a) fekete volt, (b) hatalmas és (c) csatakos! Milyen jól mulatott a tíz meg tíz és a királynő meg az ő „szerecsenje”! Ah, az asszonynép bűnös szándékai és hűtlensége, meg az érthetetlen vonzódás a hatalmas, ronda, csöpögő feketékhez! Sáhzamán elmondta bátyjának, amit látott, mire az udvarhölgyeknek, a fehér rabszolgáknak és a királynénak mind beteljesedett a végzetük, személyesen Sahrijár főminisztere, a vezír végezte ki őket. Sahrijár néhai királynéjának „csatakos”, fekete szeretője megszökött, legalábbis úgy tűnik; mi mással magyarázzuk, hogy hiányzik a holtak listájáról?

Sahrijár király és Sáhzamán király annak rendje s módja szerint bosszút állt a hűtlen asszonynépen. Három éven át mindketten minden éjszaka feleségül vettek egy szüzet, letépték virágjukat, majd kivégeztették őket. Nem világos, hogy Sáhzamán Szamarkandban miképpen intézte e véres ügyet, de Sahrijár módszereiről beszámolhatunk. Tudjuk például, hogy a vezír – Sahrazád apja, Sahrijár bölcs főminisztere – kénytelen volt maga végrehajtani a kivégzéseket. Az a sok gyönyörű, lefejezett fiatal test; azok a guruló fejek és véres, fröcskölő nyakak. A vezír kulturált úriember volt, nemcsak tekintélyes, de éles elméjű, sőt nagy érzékenységű férfiú – annak kellett lennie, máskülönben hogy nevelhetett föl egy olyan mintaszerű, csodálatosan tehetséges, sokoldalú, hősiesen bátor, önzetlen lányt, mint Sahrazád? És Dunjázádot is; ne feledjük a kishúgot, Dunjázádot. Még egy derék, okos, rendes lány. Mit tett e kiváló lányok apjának lelkével, hogy százával kellett fiatal nőket kivégeznie, lánytorkokat elvágnia és látnia, ahogy elfolyik a vérük? Micsoda titkos düh sarjadhatott e finom kebelben? Nem értesülünk róla. Azt azonban tudjuk, hogy Sahrijárra kezdtek borzasztóan neheztelni az alattvalói, és asszonynépükkel elmenekültek a fővárosból, ezért három év után nem maradt szűz a városban.

Kivéve Sahrazádot és Dunjázádot.

Már három év: ezerkilencvenöt éjszaka, ezerkilencvenöt halott királyné Sahrijárnak, még ezerkilencvenöt Sáhzamánnak, vagy ezerkilencvenhat mindkettőnek, ha van benne egy szökőév. Vegyük a kisebb számot. Legyen fejenként ezerkilencvenöt. És ne felejtsük az eredeti huszonhármat. Mire Sahrazád belépett a történetbe, miután hozzáment Sahrijárhoz, és meghagyta Dunjázádnak, hogy üljön a nászi ágy lábához, s ha a király letépte virágját, kérjen egy esti mesét… Ekkorra Sahrijárnak és Sáhzamánnak már kétezer-kétszáztizenhárom halál száradt a lelkén. A halottak között csak tizenegy volt férfi.

Sahrijár, miután elvette Sahrazádot, és rabul ejtették a lány meséi, nem ölt több nőt. Sáhzamán, akit nem szelídített meg az irodalom, tovább folytatta bosszúját, minden reggel lemészárolta a szüzet, akit éjszaka megbecstelenített, ezzel bizonyítva a női nemnek a férfiak nők fölötti hatalmát, a férfiaknak azt a képességét, hogy el tudják választani a paráználkodást a szerelemtől, ami pedig a nőket illeti, a szexualitás és a halál elkerülhetetlen egyesülését. Szamarkandban a vérontás még legalább ezeregy éjszakán át folytatódott, Sáhzamán vállalkozása ugyanis csak Sahrazád meseciklusa befejeztével ért véget: miután a legnagyobb mesemondó az életéért könyörgött – nem a zsenije elismeréseképpen, hanem a három fiú kedvéért, akiket a mesés években szült Sahrijárnak –, Sahrijár pedig szerelmet vallott neki, az ezerkilencvenöt feleség közül az utolsónak, és felhagyott minden gyilkos szándékával, Sáhzamán a vérontás vágyától megtisztulva megkérte és megkapta az édes Dunjázád kezét.

A halottak minimális összlétszáma ekkorra számításom szerint elérte a háromezer-kétszáztizennégyet. A halottak között csak tizenegy volt férfi.

Nézzük meg Sahrazádot, akinek a neve azt jelenti: „városban született”, és aki kétségkívül nagyvárosi lány volt, fortélyos, szellemes, hol szentimentális, hol cinikus, olyasfajta világvárosi mesélő, akivel az ember szívesen megismerkedik. Sahrazádot, aki véget nem érő történetével csapdába ejtette a fejedelmet. Sahrazádot, aki meséket mondott, hogy az életét mentse, aki a fikciót állította szembe a halállal egyfajta szavakból épült Szabadság-szoborként. Sahrazádot, aki azt a hősies feladatot állította maga elé, hogy a király megszelídítésével megmenti nőtársait. Aki hitt, nyilvánvalóan hitt abban, hogy a gyilkos szörnyeteg mögött ember rejtőzik, és abban is, hogy a mesemondással képes lesz visszatéríteni őt valódi emberi mivoltához.

Micsoda nő! Könnyű megértenünk, hogyan és miért szeretett bele Sahrijár király. Mert bizonyosan beleszeretett, gyermekei apja lett, és az éjszakák szaporodásával megértette, hogy a kivégzéssel való fenyegetése üressé vált, hogy már nem kérheti a vezírt, a lány apját ennek végrehajtására. Vadságát megzabolázta egy nő zsenije, aki ezeregy éjszakán át kockára tette az életét, hogy megmentse másokét, aki eléggé bízott a képzeletében ahhoz, hogy szembeszálljon a brutalitással, és nem erővel, hanem bámulatos módon annak civilizálásával győzte le a brutalitást.

Szerencsés király! De (ez az Ezeregyéjszaka megválaszolatlan kérdése) hogy a csudába szerethetett bele a lány? És Dunjázád, a húg, aki a nászi ágy lábánál ült ezeregy éjszakán át, nézte, ahogy a nővérét dugja a gyilkos király, és hallgatta a meséket – Dunjázád, az örök hallgató, de kukkoló is –, miért állt rá, hogy hozzámegy Sáhzamánhoz, aki még mélyebben gázolt a vérben, mint meséktől elbűvölt bátyja?

Hogyan érthetjük meg ezeket a nőket? A mesében van egy elhallgatás, amely üvölt, hogy beszéljünk róla. Ennyit tudunk: miután a mesemondás véget ér, Sáhzamán és Dunjázád egybekel, de Sahrazádnak van egy feltétele – hogy Sáhzamán hagyja el a királyságát, és költözzön a bátyjához, hogy a nővéreknek ne kelljen elválniuk. Ezt Sáhzamán boldogan megtette, és Szamarkand uralkodójává Sahrijár az öccse helyett a vezírt jelölte ki, aki most már az apósa is volt. Amikor a vezír megérkezett Szamarkandba, a város népe nagy örömmel köszöntötte, és a helyi előkelőségek azért imádkoztak, hogy sokáig uralkodjék fölöttük. Így is lett.

Az én kérdésem, amikor vallatom az ősi történetet, a következő: összebeszélt-e a lány és az apa? Lehetséges, hogy Sahrazád és a vezír titkos tervet szőtt? Mert hála Sahrazád stratégiájának, Sáhzamán már nem volt Szamarkand királya. Hála Sahrazád stratégiájának, apja már nem volt udvaronc és vonakodó hóhér, hanem király a saját jogán, egy szeretett király, mi több, bölcs ember, a béke embere, aki egy vérengző szörnyet váltott fel. Aztán a Halál minden magyarázat nélkül egyszerre eljött Sahrijárért és Sáhzamánért is. A Halál, „az Örömök Pusztítója és a Társadalmak Szétszakítója, a Lakhelyek Dúlója és a Temetők Töltője” eljött értük, és palotáik romokban hevertek, és felváltotta őket egy bölcs uralkodó, akinek a nevét nem tudjuk meg.

De hogyan és miért érkezett meg az Örömök Pusztítója? Miképp lehet, hogy a két fivér egyszerre halt meg, ahogy a szöveg világosan utal rá, és miért hevertek utána romokban a palotáik? És ki volt az utódjuk, a Megnevezetlen és Bölcs?

Nem tudjuk meg. De képzeljék el megint, hogy a vezírben sok éven át csak gyűlik a harag, mert kénytelen azt a sok ártatlan vért kiontani. Képzeljék el a vezír félelmének éveit, a félelem ezeregy éjszakáját, amikor a lányai, mindketten hús a húsából, vér a véréből, Sahrijár hálószobájában vannak, és sorsuk a mese cérnaszálán függ.

Meddig vár valaki arra, hogy bosszút álljon? Tovább ezeregy éjszakánál?

Az én elméletem a következő: immár Szamarkand uraként a vezír volt az a bölcs király, aki hazatért, hogy uralkodjék Sahrijár királyságán. És a két király egyszerre halt meg – vagy a feleségük, vagy a vezír kezétől. De ez csak egy elmélet. A válasz talán a nagy, elveszett könyvben rejlik. Talán nem. Mi csak… tűnődhetünk ezen.

Mindenesetre a halottak végső száma háromezer-kétszáztizenhat volt. A halottak között tizenhárom volt férfi.

Amikor befejeztem a Joseph Anton című memoáromat, ki voltam éhezve szépirodalomra. És nem csupán bármilyen régi irodalomra, hanem valami szertelenül fantasztikusra, mivel a memoár szándékosan realisztikus volt. Hangulatom az irodalmi inga ívének egyik végétől a másikig lendült. És kezdtek eszembe jutni azok a történetek, amelyek miatt beleszerettem az irodalomba, azok a gyönyörű képtelenségekkel teli mesék, amelyek nem igazak, de gyakran szebben és emlékezetesebben mondják el az igazságot, mint az igazságon alapuló történetek. És ezeknek a történeteknek nem kell régieknek lenniük. Megeshetnek most is. Tegnap, ma vagy holnapután.

Az egyik ilyen csodamese a kasmíri szanszkrit gyűjteményből, a Kathá-szarit-szágarából, azaz a „Mesefolyamok óceánjá”-ból származik, amelynek címe a Hárún és a Mesék Tengere című gyermekkönyvemet ihlette. Bevallom, ezt a történetet elloptam, és beletettem egy regénybe. Valahogy így szól:

„Egyszer valahol, messze földön egy kereskedőnek egy helyi nemesember elég sok pénzzel tartozott, aztán a nemesember váratlanul meghalt, és a kereskedő azt gondolta, ez rossz, nem kapom meg az adósságot. Ám egy isten megajándékozta őt a lélekvándorlás képességével – ez a világnak egy olyan részén történt, ahol sok isten volt, nem csak egy –, ezért a kereskedőnek az az ötlete támadt, hogy lelkével beköltözik a halott úr testébe, s így a halott felkelhet a halálos ágyából, és megfizetheti a tartozását. A kereskedő biztonságos helyen hagyta saját testét, vagy legalábbis úgy hitte, és lelke beleugrott a halott ember bőrébe. Amikor azonban elsétáltatta a halott testét a bankba, át kellett vágnia a halpiacon, ahol az egyik pulton heverő nagy, döglött tőkehal meglátta őt, és elnevette magát. Amikor az emberek hallották, hogy a döglött hal nevet, tudták, hogy valami bűzlik a járkáló halott körül, és megtámadták, mivel azt gondolták, démon szállta meg. A halott nemesember teste hamar lakhatatlanná vált, ezért a kereskedő lelkének el kellett hagynia, és visszaindult tulajdon porhüvelyéhez. Addigra azonban mások rátaláltak a kereskedő otthagyott testére, és abban a hiszemben, hogy az egy halott teste, máglyát gyújtottak alatta, mert a világnak azon a részén ez a szokás. A kereskedőnek tehát nem maradt teste, nem kapta vissza a kölcsönt sem, és lelke valószínűleg még mindig valahol a piacon bolyong. Vagy talán beleköltözött egy döglött halba, és elúszott a mesefolyamok óceánjába. A történet tanulsága pedig az, hogy az ember ne kísértse a kurva szerencséjét.”

Az állatmesék – ideértve a beszélő döglött halakról szóló történeteket – a legmaradandóbbak közé tartoznak a keleti kánonban, és a legjobbak, ellentétben mondjuk Aiszóposz meséivel, amorálisak. Nem akarnak az alázatról, szerénységről, mérsékletről, becsületről vagy önmegtartóztatásról prédikálni. Nem kezeskednek az erény diadaláért. Ennek következtében szerfelett modernnek tűnnek. Néha győznek bennük a rosszfiúk.

Az Indiában Pancsatantra néven ismert gyűjtemény főszereplője két beszélő sakál: Karataka, kettőjük közül a jó vagy jobb fiú, és Damanaka, a gonosz cselszövő. A könyv elején az oroszlánkirály szolgálatában állnak, de Damanakának nem tetszik, hogy az oroszlán egy másik udvaronccal, egy bikával barátkozik, és elhiteti az oroszlánnal, hogy a bika az ellensége. Az oroszlán megöli az ártatlan állatot, a sakálok meg végignézik.

Vége.

Karataka és Damanaka meséiben olvasunk a varjak és a baglyok háborújáról is, amelyben az egyik varjú árulónak tetteti magát, és csatlakozik a baglyokhoz, hogy kiderítse a barlang helyét, ahol élnek. Aztán a varjak tüzet gyújtanak a barlang minden bejáratánál, és a baglyok mind megfulladnak.

Vége.

Egy harmadik történetben egy férfi a barátja, egy mongúz gondjaira bízza a fiát, és amikor visszatérve vért lát a mongúz pofáján, megöli, mert azt hiszi, hogy az állat megtámadta a gyermekét. Aztán rájön, hogy a mongúz valójában egy kígyót ölt meg, és ezzel megmentette a gyermeket. De a mongúz addigra már sajnálatos módon elhalálozott.

Vége.

Aiszóposz számos kis tanmeséje – a szívós lassúság (a teknőc) diadaláról a pimasz gyorsaság (a nyúl) felett, a „farkast” kiáltás ostobaságáról, amikor farkas sehol, vagy az aranytojást tojó tyúk levágásáról – határozottan erőtlennek tűnik ehhez a Quentin Tarantinó-s brutalitáshoz képest. Ennyit a békés, misztikus Kelet kliséjéről.

Magam is kivándorló lévén mindig lenyűgözött a történetek vándorlása, és ezek a sakálos mesék majdnem olyan messze eljutottak, mint az Ezeregyéjszaka narratívái, végül mind arab, mind perzsa változatban megjelentek, a sakálok neve pedig átváltozott Kalilára és Dimnára. Megszólaltak héberül és latinul, végül Bidpai meséi címmel angolul és franciául is. Az Ezeregyéjszaka meséitől eltérően azonban kikoptak a mai olvasók tudatából, talán mert nem fordítottak elegendő figyelmet a happy endre, és emiatt a Walt Disney Company nem találta őket vonzónak.

Hatalmuk mégis megmaradt; mégpedig hitem szerint azért, mert szörnyeik és mágiájuk ellenére ezek a történetek teljességgel igazat beszélnek az emberi természetről (még ha antropomorf állatok révén is). Az egész emberi élet itt van bátran és gyáván, becsületesen és becstelenül, szókimondón és hallgatólagos cinkossággal, s a történetek az irodalom legmaradandóbb kérdését teszik fel: hogyan reagál az átlagember arra, ha beköszönt életébe a rendkívüli? És azt válaszolják: néha nem igazán jól, máskor azonban olyan erőforrásokat lelünk magunkban, amelyekről nem is tudtuk, hogy a birtokunkban vannak, ezért elfogadjuk a kihívást, legyőzzük a szörnyet, Beowulf megöli Grendelt és Grendel még félelmetesebb anyját, Piroska megöli a farkast, vagy Szépség beleszeret a szörnyetegbe, aki ezután már nem lesz szörnyeteg. És ez hétköznapi mágia, emberi mágia, a csodamese igazi csodája.

Megpróbálok olyasvalami mellett érvelni, ami manapság eléggé kiment a divatból. A közvélekedés szerint a tényirodalom korában élünk. Minden könyvkiadó, minden könyvkereskedő ezt mondja. Mi több, mintha maga a szépirodalom is elfordulna a szépirodalomtól. Én most a komoly szépirodalomról beszélek, nem a másik fajtáról. A másik fajta szépirodalomban eleven a fikció, és hát mindig alkonyodik, az éhezők viaskodnak, és Leonardo da Vinci csak egy kód. A komoly irodalom az Elena Ferrante- és Knausgård-féle realizmus felé fordult, egy olyan fikció felé, amely arra kér bennünket, hogy higgyük el: nagyon közel áll a szerző tapasztalataihoz, ha nem épp azonos velük, és, úgymond, eltávolodott a mágiától. Ám sok évvel ezelőtt Milan Kundera, a nagy cseh író egy híres tanulmányában azt állította, hogy a regénynek két szülője van: Tristram Shandy és Clarissa Harlowe. Samuel Richardson Clarissájától ered a realista regény nagyszerű hagyománya, Laurence Sterne Tristram Shandy úr élete és gondolatai című művétől pedig, nos, a bizarr könyvek vékonyabb erecskéje. A Clarissa gyermekei népesítették be az irodalmi világot, állította Kundera, véleménye szerint mégis Shandy oldalán – a groteszk, tréfás, komikus, bizarr oldalon – kell a legtöbb új, eredeti műnek megszületnie. (Emlékezetes, hogy Ernest Hemingway egy másik irodalmi szülőt választott: „Az egész amerikai irodalom Mark Twain Huckleberry Finn című könyvéből ered.” Ez szabadabb és mitikusabb könyv a Clarissánál, de szintén realista regény. Azt is el kell mondanom, hogy Kundera, amikor a Tristram Shandyt választja, nem veszi figyelembe azt a művet, amelyre az előbbi erősen támaszkodik: Cervantes Don Quijotéját. Sterne Toby bácsijának és Trim káplárának nyilvánvalóan Quijote és Sancho a modellje.)

Kundera szerint a realista regény lehetőségeit oly sok szerző aknázta már ki alaposan, hogy igen kevés új dolgot lehet benne fölfedezni. Ha igaza van, a realista tradíció valamiféle végtelen ismétlésre ítéltetett. Az innovációért, az újért – és jusson eszünkbe, hogy a „novel” szó magában foglalja az új gondolatát – az irrealizmushoz kell fordulnunk, és az igazság megközelítésének új módjait kell megtalálnunk hazugságok révén. Gyermekkorom csodameséi nemcsak arra tanítottak meg, hogy az ilyen megközelítések lehetségesek, hanem arra is, hogy ezek sokfélék, szinte végtelen lehetőségekkel bírnak, és szórakoztatnak is. Mint mondtam, a könyvekben és filmekben lévő vacak fikció szállítói is megértették a fantasztikum hatalmát, de csak a képregény kétdimenziósságában képesek a fantasztikum szállítására. Nekem a fantasztikum annak módszerét jelenti, hogy dimenziókat adjak a valóságoshoz, hogy negyedik, ötödik, hatodik és hetedik dimenziót adjak a szokásos háromhoz; annak módszerét, hogy gazdagítsam és erősítsem a valóságról szóló tapasztalatainkat ahelyett, hogy elmenekülnék előle a szuperhősös-vámpíros fantáziavilágba.

Az általam legjobban csodált nyugati írók, amilyen Italo Calvino és Günter Grass, Mihail Bulgakov és Isaac Bashevis Singer, mindannyian bőségesen belaktak különféle csodamese-hagyományaikból, és módot találtak arra, hogy a mesés befecskendezésével elevenebbé és furcsamód igazabbá tegyék a valóságost. Grass állatmeséket vett át, sok beszélő halat, patkányt és békát szerepeltetett, s ez abból ered, hogy elmélyedt a Grimm testvérek gyűjtötte német csodamesékben. Calvino maga gyűjtött és talán részben ki is talált sok olasz csodamesét klasszikus művében, az Olasz népmesékben, és minden művét átjárta az olasz mesék nyelvezete. Látjuk Bulgakovnak a Moszkvába érkező ördögről szóló halhatatlan meséjében, A Mester és Margaritában, valamint Isaac Singer gólemekkel és dibukokkal, megszállottságokkal és kísértetjárásokkal teli, pompás jiddis történeteiben – akár Chagall művészetében – az orosz, zsidó és szláv világ csodameséi iránti erős elragadtatást és a belőlük merített ihletet. Az elmúlt száz-egynéhány év legnagyszerűbb művei Hans Christian Andersen meséitől Ursula Le Guin munkáiig és Franz Kafka éjfekete rémálmaiig a valóságos és a valóságon túli, a természetes és a természetfölötti világok elegyítéséből erednek.

Manapság mintha sok fiatal író azzal kezdené, hogy feltűzi az „írd, amit ismersz” mantrát az íróasztala fölé, és ennek következtében – amint azt mindenki tanúsíthatja, akinek van némi tapasztalata kreatívírás-órákról – egy rakás anyag születik a kamaszkori kertvárosi szorongásról. Én egy kicsit más tanácsot adnék. Csak akkor írják meg azt, amit ismernek, ha az, amit ismernek, tényleg érdekes. Ha olyan környéken élnek, mint Harper Lee vagy William Faulkner, mindenképpen írják meg a saját Yoknapatawphájuk szenvedélyes meséit, és valószínűleg látni fogják, hogy soha nem kell elhagyniuk az otthonukat. De ha az, amit ismernek, nem igazán érdekes, ne írjanak róla. Írjanak arról, amit nem ismernek. Ezt kétféleképpen lehet. Az egyik, hogy elutaznak, és valahol másutt keresnek egy jó történetet. Melville és Conrad a tengeren és távoli szigeteken találták meg a történeteiket, s Hemingwaynek meg Fitzgeraldnak is el kellett utaznia, hogy megtalálja a hangját Spanyolországban, a Riviérán vagy East és West Eggben. A másik megoldás, ha az ember az eszébe idézi, hogy a fikció elképzelt dolog, és megpróbál kitalálni dolgokat. Valamennyien álmodó lények vagyunk. Álmodjanak papíron. Ha kiderül, hogy az írás olyan, mint az Alkonyat vagy Az éhezők viadala, akkor tépjék össze, és próbáljanak meg jobbat álmodni.

Sem Bovaryné, sem a varázsszőnyeg nem igaz, sőt mi több, ugyanúgy nem igazak. Valaki kitalálta őket. Én amellett vagyok, hogy folyamatosan találjunk ki dolgokat. Ha szabadjára engedjük a fikció fikcionalitását, a képzelet képzelőerejét, álmaink álomdalait, csak akkor remélhetjük, hogy megközelítjük az újat, és olyan fikciót teremtünk, amely talán ismét érdekesebb lesz a tényeknél.

2

A Hárún és a Mesék Tengere című regényben, amelyet az akkor tízéves fiamnak írtam, egy bosszús, tízéves fiú ezt ordítja mesemondó apjának: „Mi hasznuk a történeteidnek, ha még csak nem is igazak?”{2} A könyv megkísérel választ adni e kérdésre, azt vizsgálja, miért van szükségünk ilyen történetekre, és hogyan felelnek meg nekünk, még ha tudjuk is, hogy kitaláltak. Úgy tűnik, mintha ezen gondolkodnék írói életem java részében: a képzelet világa és az úgynevezett valódi világ kapcsolatán, s hogy miképpen közlekedhetünk a kettő között. A Hárún előtt öt évvel írtam N. F. Simpson Egyirányú inga című darabjáról, azon kevés brit mű egyikéről, amely tehetségesen járult hozzá az abszurd színházhoz. Ebben a darabban egy ember postai küldeményként megkapja az Old Bailey néven ismert londoni Központi Büntetőbíróság életnagyságú, összerakható modelljét, amelyet fel is épít a nappalijában, és nem sokkal ezután azon kapja magát, hogy e bíróság előtt áll. Egy hivatalnok azt állítja, hogy egy bizonyos napon a vádlott – hősünk – „nem tartózkodott ebben a világban”. „Milyen világban tartózkodott akkor?” – tudakolja a bíró, mire ez a válasz: „Úgy tűnik, van egy sajátja.”

(Közbevetőleg: akik nem olvasták a Hárún és a Mesék Tengerét, azokat minden bizonnyal meglepi majd, hogy a könyv felbukkant az Eltűntek című televíziós sorozatban: ezt olvassa Desmond az Oceanic 815-ös járatán az alternatív idősíkban. Merem remélni, hogy néhány olvasó érti majd, mit jelent ez az utóbbi mondat, mert én bizonyosan nem értem. A „Mi hasznuk a történeteidnek, ha még csak nem is igazak?” olyan kérdés, amely kétségkívül alapja lehetne egy, az Eltűntekről szóló érdekes előadásnak.)

Ha nem élünk teljes egészében a fantáziavilágunkban, még akkor is mindannyian szívesen utazgatunk benne. Jean-Luc Godard Alphaville című filmjében Lemmy Caution titkosügynök a csillagközi űrben utazik a Ford Galaxyjében. Dorothy Gale tornádóval érkezik meg Ózba. Mi hogyan és miért utazunk?

Úgy születünk, hogy élelmet, menedéket, szeretetet, dalt és történetet akarunk. Az utóbbi kettőre nem kevésbé vágyunk, mint az első háromra. Egy barátom, aki azt kutatja, hogy milyen borzalmasan bántak az árvákkal Ceauşescu Romániájában, arra jutott, hogy ezek a gyerekek, akik ételt és menedéket kaptak, de a többit megtagadták tőlük, nem fejlődtek rendesen. Az agyuk nem működött megfelelően. Talán nekünk, akik beszélő állatok vagyunk, van egyfajta dal- és történetösztönünk; nem azért igényeljük a történeteket és dalokat, mert ezt tanították nekünk, hanem mert a természetünk része, hogy igényeljük őket. És bár vannak más lények a földön, akikre azt lehet mondani, hogy énekelnek – az énekesmadarak trilláira, a farkasok üvöltésére, a bálna hosszú, lassú, óceánmélyi dalára gondolok –, semmilyen úszó, mászó, járó vagy repülő lény nem mesél történeteket. Egyedül az ember a történetmesélő állat.

A dal a nem természetes módon alkalmazott emberi hang – bár nem minden emberi lény képes használni, köztük én sem –, megteremthetjük vele azt a fajta jelentést, amelyet a szépség ültet belénk. A történet az a nem természetes eszköz, amellyel az emberi életről beszélünk, a módszerünk arra, hogy dolgok kitalálásával eljussunk az igazsághoz. És mi vagyunk az egyetlen faj, amely már a kezdetektől arra használta a történeteket, hogy elmagyarázzuk magunkat – magunknak. Platón barlangjában ülve az emberek történeteket meséltek a barlang falára vetődő árnyékokról, hogy kitalálják, milyen a külvilág. Az emberek, mivel nem értették eredetüket, történeteket meséltek egymásnak égistenekről és napistenekről, ősistenekről és megváltó istenekről, láthatatlan apákról és anyákról, akik elmagyarázták eredetünk nagyszerűségét, és útmutatást adtak az erkölcs ugyanolyan nagyszerűségéről. Mítoszokban és legendákban teremtettük meg régi csodaországainkat, Asgardot és Valhallát, az Olümposzt meg a Kailásza-hegyet, és azokba helyeztük a természetünkről, a kételyeinkről meg a félelmeinkről szóló legrejtettebb gondolatainkat is.

A Hárún és a Mesék Tengere tanmese a beszédről és a hallgatásról, történetekről és ellentörténetekről, s részben azért írtam, hogy megmagyarázzam a kisfiamnak azt a csatát, amely egy másik regény, A sátáni versek miatt zajlik az apja körül. Húsz évvel a Hárún után egy másik fiú megkérdezte: „Hol az én könyvem?” Erre a kérdésre két válasz van. Az első: „Fiam, az élet igazságtalan.” Elismerem, ez nem szép válasz. A másik válasz az, ha írok egy könyvet; úgyhogy megírtam a Luka és az Élet Tüzét, és ennek következtében ismét sok időt töltöttem azzal, hogy csodaországokon, azokon a képzeletbeli világokon gondolkodtam, amelyekben gyerekként is, felnőttként is imádunk lakozni.

Amikor a Hárún után húsz évvel dolgozni kezdtem a Lukán, sokat gondolkoztam „Lewis Carroll”-on, Charles Lutwidge Dodgson tiszteletesen, a Csodaország megteremtőjén, és a következőt tanultam tőle: a legjobb dolog a második Aliz-könyvben, A tükör másik oldalán címűben az, hogy nem Visszatérés Csodaországba. Hat évvel az Aliz kalandjai Csodaországban megjelenése után azt a jelentős feladatot állította maga elé, hogy megteremt egy egészen más képzeletbeli világot, annak saját belső logikájával együtt.

Ne menjünk vissza oda, ahol már jártunk. Keressünk okot arra, hogy máshová menjünk.

Úgy döntöttem, ugyanezt a feladatot állítom magam elé. Üzleti szempontból ez talán nem volt a legokosabb lépés. Ahogy Milan fiam tanácsolta tizenkét éves korában: „Ne könyveket írj, papa. Írj sorozatot.” A Harry Potter és az Alkonyat korában nyilván igaza volt.

Még néhány szót A tükör másik oldalán című műről. Mire ez megjelent, az első Aliz-könyv már hatalmas sikert aratott, ezért nagyon nagy volt annak a veszélye, hogy a folytatás csalódást okoz a korábbi mű rajongóinak; azonkívül maga Aliz – Alice Pleasance Liddell – már felnőtt, már nem volt az a gyerek, aki 1862. július 4-én egy evezőstúrán, amelyet két lánytestvérével és Dodgson tiszteletessel tettek, kért egy mesét, mire a tiszteletes elmondta nekik az Aliz kalandjai a föld alatt című történetet, amely három évvel később sokkal bővebben Aliz kalandjai Csodaországban címmel jelent meg. A gyermekirodalom legnagyobb műveinek megalkotásakor sokan gyerekeket tartottak szem előtt: J. M. Barrie azért írta a Pán Pétert, hogy örömet szerezzen a Llewelyn Davies fiúknak, A. A. Milne a fia, Christopher Robin Milne kedvenc játékairól írta a Micimackót, és Lewis Carroll Alice-nek írta az Alizt. De A tükör másik oldalán idejére már csak emlék volt az az ellentmondást nem tűrő kislány, aki mintha folyton szidná az embereket, és aki biztos az élet és az illendő viselkedés szabályaiban még egy olyan világban is, amelynek szabályait nem ismerheti.

Az az Aliz azonban, akit önmagának teremtett, továbbra is ott élt álmaiban: „S mégis oly gyakran dereng fel – írta –, Aliz képe este-reggel / Nézem őt behúnyt szememmel.”{3}

Az én feladatom, amikor a Luka és az Élet Tüzét írtam, könnyebb volt. Egy új gyereknek kellett írnom, aki vezetett is engem. És szerencsés voltam, szerencsés vagyok, hogy a csodamese hagyományába merülve nőttem föl, a harcos Hamza és a kalandor Hátim Táí hősi mítoszai közt, amelyek olyan vándorokról szólnak, akik tündéreket vettek feleségül, lidércekkel harcoltak, sárkányokat vágtak le, és néha olyan ellenségekkel kerültek szembe, akik óriási varázsurnákon lovagoltak. Legkisebb koromtól fogva – és még ma is – csodaországok utazója vagyok.

Ha a realista hagyomány a domináns, érdemes néhány pillanatot szánni arra, hogy megvédjük az alternatívát, a másik nagy hagyományt. Érdemes kimondani, hogy a fantasztikum nem szertelenség. A fantasztikus se nem együgyű, se nem ábrándokba menekülő. A csodaország nem menedékhely, és nem szükségképpen vonzó vagy szerethető. Lehet – és tulajdonképpen általában az – a mészárlás, a kizsákmányolás, a kegyetlenség és a félelem helye. Kafka „Az átváltozás” című elbeszélése tragédia. Hook kapitány meg akarja ölni Pán Pétert. A fekete-erdei boszorkány meg akarja főzni Jancsit és Juliskát. A farkas ténylegesen felfalja Piroska nagymamáját. Albus Dumbledore-t meggyilkolják, és a Gyűrűk Ura egész Középföldét rabszolgasorba akarja hajtani. Salamon király varázsszőnyege, amely a történetek szerint hatvan mérföld hosszú és hatvan mérföld széles volt, egyszer azzal büntette a nagy királyt a büszkeség bűnéért, hogy rázkódni kezdett, és a rajta utazó negyvenezer ember a halálba zuhant róla. (Hétköznapi emberek nem először szenvedtek uralkodójuk bűneiért. Csodaország ugyanolyan selejtes tud lenni, mint a föld.)

Amikor e meséket halljuk, tudjuk, hogy bár „valótlanok”, hiszen szőnyegek nem repülnek, és mézeskalácsházban lakó boszorkányok nem léteznek, „valóságosak” is, mert valóságos dolgokról szólnak: szerelemről, gyűlöletről, félelemről, hatalomról, bátorságról, gyávaságról, halálról. Egyszerűen más úton érkeznek meg a valósághoz. Úgy vannak, még ha tudjuk is, hogy nem úgy vannak.

A fantasztikum mai irodalma előtt, a csodaország, a tündérmese és a népmese előtt a mitológia volt. Kezdetben a mítoszok vallási szövegekként szolgáltak. A görög mítoszok jelentették eredetileg a görög vallást. De talán, amikor az emberek már nem hittek e mítoszok szó szerinti igazságában, nem hitték, hogy egy tényleges Zeusz tényleges villámokat hajigál, csak akkor kezdtek úgy hinni bennük, ahogy mi hiszünk az irodalomban – azaz mélyebben, azzal a kettős hittel/hitetlenséggel, amellyel mi a szépirodalomhoz közelítünk: hogy valami „úgy van és nem úgy van”. És azonnal kezdtek lemondani mélyebb jelentésükről, amelyeket azelőtt elhomályosított a hit.

A nagy görög, római, skandináv mítoszok azért élték túl az őket valaha tápláló vallások halálát, mert megdöbbentő sűrűségben hordozzák a jelentéstartalmakat. Amikor a Talpa alatt a föld című regényemet írtam, megigézett Orpheusz, a legnagyobb költő mítosza, aki a legnagyobb dalnok is volt, személyiségében a dal és a történet eggyé vált. Az ember száznál is kevesebb szóval elmesélheti Orpheusz mítoszát: szerelmét Eurüdiké iránt, akit a méhész Arisztaiosz üldözött szerelmével, a kígyómarást, amely megölte Eurüdikét, a lány alászállását a pokolba, ahogy Orpheusz követte a halál kapuján túlra, a kísérletét, hogy megmentse a lányt, miképp az alvilág ura megengedte neki – csodás dalolásának jutalmaképpen –, hogy visszavezesse a lányt az életbe, amennyiben nem néz hátra, és a végzetes hátratekintést. Ám amikor az ember kezd a mélyére hatolni a történetnek, az szinte kimeríthetetlenül gazdagnak tűnik, mert a magjában ott a nagy, háromszögletű feszültség az élet legfennköltebb ügyei, a szerelem, a művészet és a halál között. Az ember forgathatja a történetet, és a háromszög más és más dolgokat mesél. Elmondja, hogy a szerelem ihlette művészetnek nagyobb hatalma lehet a halálnál. Elmondja az ellenkezőjét, vagyis hogy a halál a művészet ellenére le tudja győzni a szerelem hatalmát. És elmondja, hogy egyedül a művészet teheti lehetővé a szerelem alkuját a halállal, amely minden emberi élet középpontjában áll.

Van egy történet, amely több mitológiában is felbukkan: annak a pillanatnak a története, amikor az embereknek meg kell tanulniuk, hogy isteneik nélkül is boldoguljanak. Roberto Calasso a „The Marriage of Cadmus and Harmony” [Kadmosz és Harmonia házassága] című, a görög és római mitológiáról szóló nagyszerű tanulmányában elmondja, hogy Kadmosz, az ábécé feltalálója, és Harmonia nimfa menyegzője volt az utolsó alkalom, amikor az istenek leszálltak az Olümposzról, és részt vettek az emberi életben. Azután már magunkra voltunk utalva. A skandináv mítoszban, amikor a világfa, a nagy kőris Yggdrasil kidől, az istenek összecsapnak kijelölt ellenfeleikkel, elpusztítják őket, és elpusztíttatnak általuk, majd eltűnnek. Az istenek halála megköveteli, hogy a hősök, az emberek előrelépjenek, és átvegyék a helyüket. Ezek ógörögül és óészaki nyelven a mi legrégebbi meséink a felnövésről, annak megtanulásáról, hogy el kell jönnie az időnek, amikor szüleink, tanáraink, oltalmazóink már nem parancsolnak nekünk, és nem védenek bennünket. Eljön az ideje, hogy elhagyjuk csodaországot, és felnőjünk.

Tristram Shandy gyermekei, hogy Kundera kifejezését használjuk, Quijote vagy Sahrazád gyermekei talán nincsenek olyan számosan, mint Clarissa Harlowe-éi, de minden irodalomban, mindenhol és mindig megtalálhatók. Bulgakov A Mester és Margaritájának ördög által megszállt Moszkvájától Isaac Bashevis Singer dibukok sújtotta falvaiig, a francia szürrealistáktól az amerikai mesemondókig, Jonathan Swifttől Carmen Maria Machadóig, Karen Russellig és Helen Oyeyemiig ott vannak mindenütt, és alternatív, vidám, karneváli „nagy hagyományt” képeznek, hogy félretolják a realistát. A modern irodalom történetében a legközismertebb ilyen írók az úgynevezett mágikus realizmus dél-amerikai alkalmazói. A „mágikus realizmus” kifejezés hasznos, amikor a latin-amerikai fellendülés olyan íróinak jellemzésére használjuk, mint amilyen Julio Cortázar, Alejo Carpentier, Manuel Puig, Carlos Fuentes, Isabel Allende és persze Gabriel García Márquez, valamint talán az olyan elődeikére, mint Juan Rulfo, Jorge Luis Borges és Machado de Assis. De problémás kifejezés, mert használatakor a legtöbben a fantasy műfajára gondolnak. És mint érvelni próbáltam, a fantasztikum irodalma nem egy műfaj, hanem a maga módján ugyanolyan realista, mint a naturalista irodalom; csak más ajtón lép be a valóságba. Egy naturalista regény teljes mértékben képes rá, hogy ábrándokba meneküljön: olvassanak egy kis csajirodalmat, és meglátják, mire gondolok.

Az igazság nem csupán az utánzás eszközeivel jelenik meg. Egy képet meg lehet örökíteni fényképezőgéppel és ecsettel is. Egy csillagos égről készült festmény nem kevésbé igaz, mint egy fénykép; és vitathatatlan, hogy ha a festője Van Gogh, akkor sokkal igazabb, még ha sokkal kevésbé „valósághű” is. (Én azt mondom, Van Gogh, sokan azt mondják, VanGo, mintha kamionversenyző volna, de a hollandok, ezt tudniuk kell, azt mondják, Van Hoh, ami úgy hangzik, mint amikor valaki a bétel levét hegyesen egy bombayi kanálisba köpi. Gyakorolják csak.) A fantasztikum irodalma – a csodamese, az állatmese, a népmese, a mágikus realista regény – mindig alapvető igazságokat fejez ki az emberi lényekről, legjobb tulajdonságaikról és legrosszabb előítéleteikről is: hogy csak egyetlen példát mondjunk, a nőket illetően.

A modern csodamese írói és kritikusai közül némelyek, például a regény- és novellaíró Angela Carter és a brit kritikus és regényíró Marina Warner ékesszólón feltárta a nők helyét csodaországban, ahol ők a legfőbb erény (a bebörtönzött királykisasszony) vagy a legfőbb gonosz (a boszorkány) letéteményesei. Mivel nekem személy szerint nincs sok időm kiszabadítandó királykisasszonyokra, itt a boszorkányokra fogok összpontosítani. Warner rámutat, hogy a boszorkány ikonográfiája mindig teljességgel a háztartáshoz kapcsolódott. A csúcsos kalap mindennapi fejfedőnek számított a középkorban, a seprűt minden háztartásban használták, és általában még a boszorkány állítólagos ördögi „házi szelleme” sem volt más, mint egy macska. A boszorkánybélyeg – a feltételezett harmadik mellbimbó, vagyis a „banyamell”, amelyet az ördög szophat – sok nő testét csúfította abban az időben, amikor a szemölcsök és bibircsókok mindennaposak voltak. Mindez csak a vádhoz kellett. Elég volt ujjal mutatni valakire, boszorkánynak nevezni, és a bizonyítékok szinte minden házban ott lapultak.

A boszorkányt hagyományosan csúnya nőnek, hajlott hátú és torz banyának vagy szipirtyónak ábrázolták, és ezt a boszorkányt találjuk a Grimm-történetekben is. De legalább egy Grimm-mesében – a Schneewittchenben, azaz a Hófehérkében, amelyben a gonosz királynő a varázstükörbe bámul, és felteszi végzetes kérdését: „ki a legszebb a vidéken?” – láthatjuk, amint megérkezik az a nő, akiből a reneszánsz festészetében és irodalmában uralkodóbb motívum lesz majd: a gyönyörű boszorkány. (A gyönyörű boszorkány valójában már sokkal korábban is megtalálható, például a görög mitológiában, ahol Kirké, a varázslónő csapdába csalta Odüsszeuszt meg az embereit, és sokukat disznóvá változtatta. Kirké Indiába is eljutott, és felbukkant Szómadéva művében, a Kathá-szarit-szágarában, abban a gyűjteményben, amelyre korábban utaltam, a „Mesefolyamok óceánjá”-ban, ahol olyan démonasszonnyá válik, aki varázsfuvolájával vadállatokká változtatja az embereket.)

A kétféle női hatalomnak, az erotikusnak és az okkultnak ez az összekapcsolása a gyönyörű boszorkány képében – a banya felváltása a varázslónővel – a magas reneszánszban érte el csúcspontját, amikor Ariosto telerakta Az eszeveszett Orlando című, hosszú eposzát ilyen nőkkel, és amikor a korszak festői – Dosso Dossi Kirké szeretőivel című képe jut eszembe – újra meg újra, mondhatni szinte rögeszmésen tértek vissza a témához. Amikor A firenzei varázslónő című regényemet írtam, azt próbáltam megnézni, mit jelenthetett a nőknek, hogy képesnek tartották őket ilyen kettős varázslatra, hogy a szexet ily módon összekapcsolták a mágiával. Világos volt, hogy egy ilyen kötés szemlátomást megnövelte e nők hatalmát. A regényemben szereplő „varázslónőből”, akiről úgy hitték, hogy képes a csodatételre, már-már szent lesz, és még a római Medici pápa is félig-meddig meg van győződve a nő szent mivoltáról. Emellett kivételes szépségétől a férfiakat hatalmába keríti a vágy. Ám a boszorkányság gyanúja, mint mondtam, történetileg nagyon veszélyes volt a nőkre nézve, és ha megváltozik a széljárás, ha a közhangulat átalakul, azok, akik tegnap még szentként tisztelték az embert, holnap már megégethetik, amint azt Jeanne d’Arc példája is szemlélteti. Olyan nőről is írtam ezt, aki sebezhető hatalmának pengeélén táncol, és végül mentenie kell az életét, s meghökkentett, mennyit foglalkozik a fantasztikum irodalma a nőktől való félelemmel meg a tisztelettel, amely e félelem csalóka megfordítása.

Sheldon Cashdan a „The Witch Must Die” [A boszorkánynak meg kell halnia] című tanulmányában azt állítja, hogy a népmesében a női szereplőket a halálos bűnök példáiként használják: a Hófehérke királynője a hiúság („tükröm, tükröm, mondd meg nékem”); a Hamupipőke, az Aschenputtel két csúnya nővére az irigység; a halász felesége pedig a kapzsiság, amely abban a kérésében tetőzik, hogy ő legyen a pápa, amitől oda a mérhetetlen gazdagság, amelyet a hal az élete megkíméléséért a halásznak ígért. Minden eltűnik – a palota, az ékszerek, az arany –, és a halász meg a felesége visszatér a viskóba, amelyben korábban éltek.

A csodamesék gyakorta kellemetlen igazságokat mondanak rólunk; feltárják az álszentségünket, a kéjvágyunkat, legmélyebben rejlő félelmeinket. Ezeket a történeteket semmi esetre sem csupán a gyermekek szórakoztatására mesélték, sőt, sokat egyáltalán nem gyermekeknek szántak. Szindbád, a tengerész és Aladdin nem Disney-hősök voltak, amikor útjukra indultak.

Ez a kor mindazonáltal bővelkedik gyermekeknek és fiatal szívű felnőtteknek szóló irodalomban. Sendaknak attól a helyétől, Ahol a vadak várnak, Philip Pullman vallás utáni világaiig, Narniától, ahová egy szekrényen át jutunk be, azokig a különös világokig, ahová viszont egy bűvös díjfizető kapun keresztül érkezünk, Roxforttól Középföldéig csodaország él és virul. És sok-sok kalandban, köztük az én két művemben is, gyerekekből lesznek hősök, gyakran ők mentik meg a felnőttvilágot; a gyermekek, akik voltunk, a gyermekek, akik még mindig bennünk lakoznak, a gyermekek, akik megértik a csodaországot, akik tudják az igazat a mesékről, megmentik a felnőtteket, akik már elfeledték ezeket az igazságokat.

{1} Répás Norbert fordítása.

{2} Falvay Mihály fordítása.

{3} Varró Dániel fordítása.