MONICA MURPHY

A MILLION KISSES IN YOUR LIFETIME

EGYMILLIÓ CSÓK

EGY ÉLETEN ÁT

A mű eredeti címe: Million Kisses in Your Lifetime

Fordította: Weisz Böbe

Copyright © 2022 by Monica Murphy

Hungarian Translation © Weisz Böbe, 2023

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635802371

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

LEJÁTSZÁSI LISTA

Pretty – Coco & Clair Clair, Okthxbb

I Hate U <3 – Slush Puppy

Did We Change – From Indian Lakes

pink bubblegum – lavi kou

yeahyeahyeah – Scotch Mist

dream boi – tara-bridget

Deep in Yr Mind – James Wyatt Crosby

I’m Not in Love – Kelsey Lu

Are You In The Mood? – Bay Fraction

Forever – Night Tapes

A teljes Egymillió csók egy életen át lejátszási listát
itt találod: spoti.fi/3McPHVu

Ő volt a karácsonyreggel,

bíbor tűzijáték és

születésnapi kívánságok.

Raquel Franco

ELSŐ FEJEZET

CREW

HÁROM ÉV, NÉGY HÓNAP, két nap és pár óra telt el azóta, hogy először szemet vetettem rá.

A legszebb lányra, akit valaha láttam.

Életem abszolút megkeserítőjére.

Az első tanévünk első napján érkezett a Lancaster bentlakásos középiskolába, és senki sem tudta róla, kicsoda. Új volt és ismeretlen, nyitott és elfogadó azzal az átkozott mosolyával, amely mintha örökre az arcára tapadt volna. Az osztályunkban minden lány rögtön a hatása alá került. Követték, bárhová ment. Kétségbeesetten igyekeztek összebarátkozni vele, még veszekedés is kitört a hőn áhított legjobb barátnő címért. Másolták könnyed stílusát, és az egész iskola felbolydult, mint
a méhkas, valahányszor új frizurával jelent meg, vagy ha csak új fülbevalót viselt, az ég szerelmére…

Még a felsőbb osztályokba járó idősebb lányok is odavoltak érte. Teljesen rabul ejtette őket ez a látszólag ártatlan zöld szemű lány, aki összesen ha tíz szót szólt eddig hozzám azóta, hogy ebbe a suliba jár.

Többen is mondták, hogy megijesztem. Hogy fél tőlem. Mindent megtestesítek, amitől tarthat, és jól teszi, ha fél.

Felfalnám. Egyben lenyelném – és élvezném minden egyes másodpercét.

És ezt ő is jól tudja.

Minden lehetséges módon különbözünk, mégis kimondatlanul egyenrangúak vagyunk. Ez amúgy kibaszottul fura.

Vezető, akit mindenki követ, és némán uralkodik az iskola felett, ahogyan én is. Bár az ő koronája könnyebb. Üvegszálból készült, légies csillámokból, és nulla elvárásból. Míg az enyém nehéz és kényelmetlen, és a családom iránti kötelességeimre emlékeztet. A nevem iránti kötelességeimre.

A Lancasterek iránti kötelezettségeimre…

Az ország egyik leggazdagabb családja vagyunk. Örökségünk több generációra nyúlik vissza. Ez az iskola és benne mindenki a tulajdonom – szó szerint. Egyetlen személy kivételével.

Aki még csak rám nézni sem hajlandó.

– Miért bámulsz úgy?

Arra sem veszem a fáradságot, hogy a legjobb haverom, Ezra Cahill felé nézzek, amikor felteszi ezt a hülye kérdést. Ott állunk az iskola főbejáratánál a hálaadásnapi szünet utáni hétfőn. A kora reggeli levegő olyan csípős hideg, hogy még a vastag gyapjúzakómon is áthatol. Melegebb kabátot kellett volna felvennem. De az kurvára biztos, hogy nem megyek be. Még nem.

Szinte minden reggel ez a menetrendem: várom a királynő érkezését, és a napot, amikor végre méltóztatik észrevenni.

Jelenleg nullaszázalékos az észrevételi rátám.

– Nem is bámulok – mondom végül Eznek unottan. Közömbösen.

Kifelé vetítek, mintha leszarnék mindent és mindenkit. Higgyétek el, tökéletesen tisztában vagyok vele, hogy totál közhelyes a viselkedésem, de nekem jó így. A másik lehetőség a sebezhetőség beismerése lenne, és ebben az egész kurva suliban én vagyok a legkevésbé sebezhető. Rólam aztán minden lepereg. Tőlem soha senki nem vár el semmit. A bátyáim szerint mindünk közül én vagyok a legmázlistább, de szerintem ez nem így van.

Őket legalább következetesen észreveszik. Azt hiszem, hogy az apám néha el is felejti, hogy létezem.

– Megint őt keresed.

A fejemet Ezra irányába kapom, a tekintetem kemény és hideg, bár ő oda sem figyel rám, egyedül gúnyos mosolya árulja el, hogy képben van.

– Mert mikor nem? – kérdezem éllel. Mint egy pofon, nem mintha Ezrát érdekelné.

A rohadék még ki is röhög.

– Baszod, mióta is várod, hogy észrevegyen? Inkább beszélj vele!

Átteszem a testsúlyomat a másik lábamra, de továbbra is a hideg oszlopot támasztom. Az egész testem ellazítom. Nincs itt semmi látnivaló. De mélyen legbelül olyan vagyok, mint egy feszes rugó, a tekintetem megint a lányt keresi. Újra meg újra.

Mindig.

Wren Beaumontot.

A járdán ballag az iskola bejárata felé. Felém. Arcán békés mosollyal fényt áraszt magából, sajátos sugara mindenkire rávetül, aki csak elhalad mellette, és megdelejezi őket. Mindenkinek köszön – kivéve nekem – azon a magas hangján. Bájosan jó reggelt kíván, mintha ő lenne a kibaszott Hófehérke. Barátságos és édes, és olyan brutálisan szép, hogy szinte fáj túl sokáig nézni.

Tekintetem a bal kezére rebben, ahol a vékony aranykarika fonja körül a gyűrűsujját, közepén apró gyémánttal. Fogadalomgyűrű, amelyet valami elcseszett ceremónián kapott, ahol egy csomó serdülőfélben lévő, diszkrét szabású pasztell ruhakölteményekben feszítő, ígéretes első bálozót közszemlére tesznek. Sehol egy botrányosan kivillanó bőrfelület.

Apuci a kísérőjük, csupa fontos szerepet betöltő ember, akik imádnak birtokolni, tárgyakat, nőket, mindent. Még a saját lányukat is. Valamikor az este folyamán átterelik őket azon a fájdalmasan kínos ceremónián, amikor is az apjuk felé fordulnak, és szüzességi fogadalmat tesznek előttük, miközben apuci az ujjukra húzza a gyűrűt. Mintha esküvő lenne.

Kurvára bizarr, ha engem kérdeztek. Örülök, hogy az apám nem kényszerítette rá ezt a szarságot a nővéremre, Charlotte-ra. Az tuti, hogy apám imádta volna.

A mi kis Wrenünk szűz, és még büszke is rá. A suliban mindenki tudja, milyen hegyi beszédeket tart a többi lánynak arról, hogy őrizzék meg magukat jövendőbeli férjüknek.

Kibaszottul szánalmas.

Amikor fiatalabbak voltunk, az osztályunkba járó lányok hallgattak Wrenre, és egyetértettek vele. Meg kell magukat őrizniük. Értékesnek kell tartaniuk a testüket, és nem szabad odadobni nekünk, ezeknek az undorító, semmirekellő alakoknak. De aztán mind kicsit idősebbek lettünk, jöttek a párkapcsolatok vagy a kavarások. És a barátnői egymás után veszítették el a szüzességüket.

Míg negyedikre ő maradt közöttük az egyedüli szűz.

– Csak az idődet pazarolod vele, Lancaster – mondja a legjobb haverom, Malcolm. A rohadék még istennél is gazdagabb, ráadásul Londonból jött, szóval az összes csaj letépi magáról a bugyiját, ha meglátják, hála a brit akcentusának. Még csak kérnie sem kell. – Igazi prűd, és ezt te is pontosan tudod.

– Félig ez az oka, hogy meg akarja kapni – nevet fel Ezra, mert tudja az igazat. – Alig várja, hogy megrontsa. Hogy elrabolja azt az elsőt a mitikus jövendőbeli férjtől, akihez egy napon feleségül megy. És a faszi le sem fogja szarni, hogy szűz-e, vagy sem.

A barátom nem téved. Pontosan ezt akarom tenni. Csak hogy elmondhassam, hogy megtehetem. Minek őrizgesse magát valami kamupasasnak, aki úgyis csak csalódást fog neki okozni a nászéjszakán?

Mekkora baromság.

Malcolm végigméri Wrent, amikor megáll, és beszélgetésbe elegyedik néhány lánnyal. Mind fiatalabb nála. Mindegyikük úgy repdes körülötte, mintha ő lenne a madáranyuka, ők pedig a kis fiókái, akik csak egy morzsányi figyelmet szeretnének kapni tőle.

– Én is szívesen rástartolnék – jegyzi meg Malcolm, és összeszűkült szemmel bámulja tovább.

Gyilkos pillantást vetek felé.

– Ha egy ujjal is hozzáérsz, kinyírlak.

Malcolm hátraveti a fejét, és felnevet.

– Ugyan már! Nem érdekelnek a szüzecskék. Én azt szeretem, ha a csajomnak már van egy kis tapasztalata.

– Az tuti nem jön be, ha félnek a pénisztől – teszi hozzá Ezra, és nyomatékul megmarkolja a farkát.

Ügyet sem vetek a nevetésükre, csak nézem Wrent, és a tekintetem lassan végigvándorol rajta. Tengerészkék blézert visel, rajta a Lancaster-címer, alatta gombos inget, telt mellén megfeszül az anyag. A kockás rakott szoknya épp a térde fölött ér véget. Mindig szemérmes ez a mi kis Wrenünk. Bokájára fodros fehér zokni simul, lábán pántos Doc Marten félcipő.

A lázadás egyetlen jele nála – és annak is elég gyatra. A Lancaster gimibe járó lányok mind totál rápörögtek erre a cipőre, amikor Wren ebben jelent meg a suliban, még elsőben, miután visszajöttünk a téli szünetről.
A csajok totál odavoltak érte. A Lancasterben mindenki zárt félcipőt hordott. Kimondatlan szabály volt.

Míg Wren fel nem rúgta.

Mire elkezdődött a második évfolyam, a Lancasterbe járó lányok szinte mindegyike pántos félcipőt hordott, vagy Doc Martent, vagy más márkát. Fura, hogy egyikük sem hat rám úgy, mint Wren, pedig ugyanolyan cipőt viselnek.

A szemre ártatlan cipő és a kislányos zokni. A rakott szoknya és a kipirult arc, és ahogy ebédszünetben vagy tanítás után az iskola területén járkál azzal a kibaszott nyalókával a szájában, a cukortól piros, fényes ajkával. Meglátom a Blow Popot az ajka közt, és lelki szemem előtt azonnal megjelenik Wren, ahogy előttem térdel.
A keze a farkamra simul, ahogy hívogató szája felé vezeti, és az idióta gyűrűje, amit a drága apucitól kapott, megcsillan a fényben.

Ezt akarom. Hogy Wren ott térdeljen előttem és könyörögjön a farkamért. Sírjon érte, amikor visszautasítom. Mert végül vissza fogom utasítani. Kell a francnak párkapcsolat. Az ember kiszolgáltatott lesz tőle, és erre semmi szükségem. Látom, ahogy apám a bátyáimmal bánt, amikor nőket hoztak haza, hogy bemutassák a családnak. Ott volt Grant és a barátnője, aki éppenséggel neki dolgozik – apa természetesen bepróbálkozott nála. A másik bátyám, Finn inkább nem is viszi a család közelébe a csajait.

Nem mintha nem lenne érthető.

És ott van a nővérem, Charlotte. Apám eladta annak, aki a legtöbbet ígérte érte, és most egy olyan férfi felesége, akit nem is ismer. Rendes faszi, de azért bassza meg…

Az kizárt, hogy hagyjam az apámnak, hogy beleszóljon a kapcsolataimba. És hogy lehet ezt a legjobban elkerülni?

Nem bonyolódom kapcsolatokba.

Eszembe jut az unokatestvérem, Whit. Ő is a Lancaster gimibe járt, és az utolsó évben kisebb botrányba keveredett egy lánnyal, akit nemsokára feleségül is vesz. Még gyerekük is van – házasságon kívül, ami egy Lancaster számára a botrányok csúcsa. A saját anyám Whit feleségére csak mocskos kis kurvaként utal, de hát ez történik egy olyan családban, mint amilyen a miénk.
A hírnevünk megelőz minket, és időnként folt esik rajta.

Ami azt illeti, elég sokszor.

És Whit menyasszonya nem is kurva. Summer szerelmes az unokatesómba, és nála jobban senki sem viseli el Whit szarságait.

Wren közelebb lép, és én kihúzom magam, próbálok a szemébe nézni, de mint rendszerint, kerüli a tekintetem. Majdnem elnevetem magam, amikor odaköszön Malcolmnak. Aztán Ezrának.

Hozzám egy árva szót sem szól, hanem csak elsétál mellettem, belép az épületbe, és hátra sem pillant.
A fiatalabb lányok a nyomában. Na, ők viszont mind odalesnek rám nagy őzikeszemekkel, kivétel nélkül.

Amint becsukódik mögöttük az ajtó, Ezra megint nevetni kezd, és nyomatékul még a térdét is csapkodja.

– Mióta is próbálod felhívni magadra a csaj figyelmét, de még mindig magasról szarik rád? Inkább add fel!

A kihívás az, ami tovább hajt, hát nem látják? Nem fogják fel?

– Bulit szervez, tudod? – mondja Malcolm, amint Ezra nevetése elhal.

– Minek? – kérdezem ingerülten.

– A születésnapjára, jesszus. – Malcolm a fejét rázza.
– Ahhoz képest, hogy elvileg odavagy Wren Beaumontért, nem tudsz róla valami sokat, mi?

– Nem vagyok oda érte. – Ellököm magam az oszloptól, közelebb lépek a haverjaimhoz, mert minden részletet tudnom kell. – Mikor lesz az a buli?

Még három hét van a téli szünetig, keményen dolgozunk a projektjeinken, és végzősként készülünk az utolsó őszi félévünk vizsgáira, és már totál ki vagyunk készülve. Laposra ülöm a seggemet olyan jegyekért, amelyek nem is számítanak, mert abszolút nem tervezem, hogy egyetemre menjek érettségi után. Amikor szeptemberben betöltöttem a tizennyolcat, hozzájutottam a rám szálló három vagyonalap közül az elsőhöz. Ráadásul a bátyáim azt akarják, hogy nekik dolgozzam az ingatlanos cégüknél. Minek menjek egyetemre, amikor dolgozhatom azért, hogy megszerezzem az ingatlanos engedélyt, aztán leigázzam a világot azzal, hogy luxuslakásokat vagy nagyvállalatokat értékesítek. A bátyáim cégének van lakossági és kereskedelmi részlege is.

Én inkább egy-két évig járnám a világot érettségi után. Egy napot sem dolgoznék. Magamba szívnám a kultúrát, és finomakat ennék. Élvezném a tájat, megismerném az adott hely történelmét. Aztán visszatérhetek New Yorkba, megszerezhetem az ingatlanos engedélyemet, sőt akár be is léphetek a testvéreim cégéhez.

Vannak opcióim, függetlenül attól, hogy az öregem mit gondol.

– A születésnapja pont karácsony első napján van, de azt mondta, másnap lenne a buli. Nálunk az a Boxing Day – magyarázza Malcolm. – Az ünnep legkevésbé becsült napja, teszem hozzá.

– Ez egy kamuünnep a briteknek, hogy több szabadnapot kapjanak, ha engem kérdezel – morgom.

– Ez a fekete péntek brit megfelelője – jegyzi meg Ezra vigyorogva.

Malcolm mindkettőnknek beint erre.

– Mindegy, ha buli van, tuti megyek.

– Én is – vágja rá Ezra.

Összevonom a szemöldökömet.

– Titeket is meghívott?

Malcolm fúj egyet.

– Naná. Ezek szerint téged nem?

Lassan megrázom a fejem, és az államat dörzsölöm.

– Hozzám sem szól. Nyilván a születésnapi bulijára sem hív meg.

– Tizennyolc és még sosem csókolózott – Ezra elvékonyítja a hangját, próbál lányként affektálni, de csúfos kudarcot vall. – Be kellene surrannod a bulijára, és elkapnod, Lancaster.

– Csak szeretne olyan mázlista lenni – morgok, de tetszik az ötlet.

Túlságosan is.

– A Beaumont család kurva gazdag – hívja fel a figyelmemet Malcolm. – Úgy bebiztosítják azt a bulit, hogy olyat te még nem láttál, amennyi értékes műalkotás függ a falaikon. Különben is, az apja minden lépését figyeli, mint valami kibaszott sólyom. Ezért van az ujján a fogadalomgyűrű.

Ezra borzongást tettet.

– Para, ha engem kérdezel. Odaígéred magad apunak? Ezek után érdekelne, mi folyik abban a családban…

Utálom, amerre a gondolataim kanyarodnak Ezra megjegyzése után. Kurvára remélem, hogy nem folyik semmi fura… khm, mondhatni vérfertőzés a Beaumont család otthonában. Erősen kétlem, de nem ismerem sem Wrent, sem a családját. Csak annyit tudok, amit látok, és közel sem látok annyit, mint amennyit szeretnék.

– Sok lány járt ide, akiknek ott volt az ujján a fogadalomgyűrű, amit az apjuktól kaptak – mondja Malcolm. – Mind Wrent utánozták. Emlékszel? Egy rakás lány az évfolyamunkon, meg akik akkor voltak elsőévesek, amikor mi másodévesek.

Ingerültség fog el.

– Az a trend lassú, fájdalmas halált halt.

Egészen biztos vagyok benne, hogy Wren az egyetlen, aki még mindig viseli azt a gyűrűt.

– Igaz – mondja Malcolm perverz vigyorral. – Most már mind ócska ribanc, akik faszért könyörögnek.

Felnevetek, bár nem tartom túl viccesnek, amit mondott. Malcolm elég gyakran sértegeti a nőket, amit extra idegesítőnek találok. Igen, mi meg egy rakás nőgyűlölő seggfej vagyunk, amikor együtt lógunk, de egyikünk sem ribancozza le a lányokat úgy, ahogy Malcolm.

– Ez nagyon sértő kifejezés – jegyzi meg Ezra, és mindketten odalesünk rá. – A kurvát jobban szeretem, a ribanc olyan… undok.

– És a kurva nem? – nevet Malcolm.

Kezdünk eltérni a tárgytól. Muszáj visszaterelnem a beszélgetést Wrenre.

Az édes kismadárra, aki fél az undok és goromba, éles fogú macskától.

Ez lennék én.

– Ha tényleg születésnapi bulit tart, nekem is kell meghívó – közlöm velük határozottan.

– Nem tudunk csodát tenni – közli Ezra, és unottan vállat von. De miért is érdekelné? Őt már meghívták.
– Talán érdemes lenne finomabb megközelítéssel próbálkozni Wrennél. Most az egyszer legyél kedves, ahelyett hogy ilyen seggfej módra, mérgesen nézel rá.

Amikor meglátom Wrent, automatikusan elkomorulok. Hogyan lehetnék kedves, amikor mást sem akarok, mint megdugni? Úgy értem, ájultra dugni. Meglátom, és azonnal elönt a kéjvágy. Már attól feláll a farkam, hogy meglátom az ajkai közt a nyalókát. Mindenki másnak ő az édes, bájos Wren.

Én másképp tekintek rá. Másképp vágyom rá.

Nem is tudom rendesen elmagyarázni.

– Már attól is mérgesen néz, hogy rágondol – jegyzi meg Malcolm.

– Crew reménytelen eset. Add fel, haver! Wren nem neked való.

Mi a francot tud ő erről? Lancaster vagyok, az ég szerelmére!

Bármit elérhetek.

Mondjuk… megdughatok egy szüzet.

MÁSODIK FEJEZET

WREN

ABBAN A PILLANATBAN, hogy a kétszárnyú ajtó kattanva becsukódik mögöttem, hátralesek a vállam felett, hátha meglátom Crew Lancastert a tejüvegen át. De csak a sötétszőke haját tudom kivenni és a haverjai fejét, akikkel mindig ott vár. Malcolm és Ezra.

Ők nem olyan félelmetesek, mint Crew. Malcolm imád csajozni, és határozottan undok a stílusa. Ezra pedig mindig viccelődik.

Crew viszont csak áll ott mogorván. Ez az… izéje.

Nem szeretem az izéjét.

Erre a gondolatra összevonom a szemöldökömet – ez az utóbbi kissé illetlennek tűnt, és nekem nem szoktak ilyen gondolataim lenni…

– Wren, odaülsz hozzánk az ebédszünetben? – kérdezi az egyik lány.

Ó! Amint eszembe jut Crew, elfeledkezem a környezetemről. Például arról a tényről, hogy jelenleg négy elsőéves jár a nyomomban, akármerre megyek.

Halványan rámosolygok a lányra, aki az ebédről kérdezett.

– Jaj, annyira sajnálom – szabadkozom –, de ma az ebédszünetben megbeszélésre kell mennem. Esetleg máskor?

Tapintható a csalódottság, amit éreznek, amikor visszautasítom a meghívást, de azért csak mosolygok rendületlenül. Mind vonakodva és egyszerre bólintanak, majd összenéznek, és otthagynak, még csak el sem köszönnek.

Fura, hogy rajongóim vannak, pedig semmit sem csinálok, csak… létezem.

Reszketve fújom ki a levegőt, és elindulok a folyosón. Időnként elviselhetetlen a teher, amit ezek a lányok tudtukon kívül a vállamra helyeznek azzal, hogy tökéletesnek kell lennem. Olyan magas piedesztálra állítanak, hogy elég egy kis megingás, és máris lepottyannék. Mindenkinek csalódást okoznék, és ezt a legkevésbé sem akarom. Sőt, ez az, amit ők is a legkevésbé akarnának.

Fenn kell tartanom a rólam kialakult képet, és időnként ezt…

Lehetetlennek érzem.

Rengeteg felelősséggel jár, ha valaki ennyi hozzám hasonló nő példaképe. Csupa gazdag családból származó, elveszett lány. Olyanok, akik csak be akarnak illeszkedni, és tartozni szeretnének valahová. Normálisnak érezni magukat, és tipikus gimnáziumi életet élni.

Persze igaz, hogy exkluzív magániskola vagyunk, ahová csak a társadalom felső rétege íratja be a gyerekeit, ezért semmi normális nincs az életünkben, de akkor is. Igyekszünk, hogy a lehető legnormálisabb legyen az életünk, mert köztünk is van olyan, aki szenved, mint mindenki más. Gond van az önbizalmunkkal, nehezen megy a tanulás, és a család, a barátok, a tanárok elvárásai alatt görnyedünk. Láthatatlannak érezzük magunkat, akiket nem is ismernek.

Tudom, mert én is ilyen voltam.

És néha még most is.

Jelenleg ez az életcélom – segíteni a többieknek, hogy jobban érezzék magukat a bőrünkben, sőt akár megtalálják önmagukat. Amikor fiatalabb voltam, azt gondoltam, talán ápolónő szeretnék lenni, de apám lebeszélt erről a szakmáról. Egyre csak arról papolt, hogy az ápolónők rengeteget és éhbérért dolgoznak.

Mármint szerinte éhbérért. Harvey Beaumont gazdag – alig harmincévesen vette át az apja ingatlanos cégét, és felvirágoztatta. Ma már milliárdos. Micsoda szégyen lenne rá és a Beaumont névre nézve, ha az egyetlen lánya ápolónőnek állna.

Ilyesmi eszembe sem juthat. Nem számít, én mit akarok.

Bármit szeretnék is lépni, ahhoz előbb apu engedélyét kell kérnem. Az egyetlen gyereke vagyok, az egy szem lánya, és mégsem bízik bennem, hogy mindig a helyes döntést hoznám.

Elindulok a terem felé, ahol az első óránk, az emelt szintű irodalom lesz. Az utolsó évfolyamon csak húszan vehették fel ezt a tárgyat, és persze Crew is ott van közöttünk. Amióta a Lancaster gimibe járok, több órám is volt vele, de sosem kellett mellette ülnöm, sem közvetlenül szóba állni vele, aminek nagyon örülök.

Vagyis még sosem beszélgettem vele. Nem hiszem, hogy kedvelne, tekintve, hogy mindig mintha vicsorogna, amikor engem figyel.

És nagyon sokszor figyel.

Nem értem, miért. Kerülöm vele a szemkontaktust, amennyire csak lehet, de időnként, amikor belenézek abba a fagyos kék szempárba, nem látok benne mást, csak undort.

Csakis gyűlöletet.

Miért? Mégis mit ártottam neki?

Crew Lancaster túl sok. Túl mogorva és túl komor és túl csendes. Túl jóképű, és vonzó és okos. Nem tetszik, ahogyan érzem magam, amikor engem néz. Fura borzongás jár át. Az érzés teljesen ismeretlen számomra, és csak akkor jelenik meg, amikor a közelében vagyok, és ennek az égadta világon semmi értelme.

Befordulok a folyosóra, ahol az angol tanszék is van. Korán akarok érkezni, hogy elfoglalhassam a megszokott helyettem az első sorban, pont középen. Amikor a barátaim is belépnek a terembe, mindig úgy alakítom, hogy mellettem üljenek, így ne jusson hely nemkívánatos személyeknek. Mint amilyen Crew.

Ismerve Crew-t, ha esélye lenne ilyen közel ülni hozzám, megtenné. Csak azért, hogy kiakasszon.

Szerintem élvezné.

A tanárunk, Mr. Figueroa nem jelölt ki ülésrendet, és elég lazán viselkedik az órákon. Tekintve, hogy utolsó évesek vagyunk, és minden egyes diákot ő maga válogatott be az emelt szintű csoportjába, mielőtt elkezdődött a tanév, bízik bennünk, hogy nem okozunk problémát. „Formálni akarja ifjú elménket”, ahogy mondani szokta, minden megszorítás és korlátozás nélkül. Ő a kedvenc tanárom, és megkért, hogy a tavaszi félévben legyek az asszisztense.

Természetesen azonnal igent mondtam.

Belépek a terembe, de rögtön meg is torpanok, amikor meglátom, hogy Figueroa nagyon ölelget valakit. Egy diákot, mert a lányon az iskolai egyenruha van, rakott szoknya és kék blézer. A haja sötét rézvörös, ezt az árnyalatot jól ismerem, és amikor a tanár megböki,
a lány kiugrik a karjából, és felém fordul.

Maggie Gipson. A barátnőm. Az arca könnyes. Szipogva pislog rám.

– Ó, szia, Wren.

– Maggie… – Odamegyek hozzá, és halkan beszélek, hogy Fig ne hallja. Ő kérte, hogy így szólítsuk, bár az összes srác röhög a háta mögött ezen a becenéven. Fing. Füge… Gondolom, csak mind féltékenyek, hogy ilyen jó a kapcsolata velünk, lányokkal. – Jól vagy? – kérdezem Maggie-t.

– Igen. – Megint szipog, és megrázza a fejét. Ami elárulja, hogy a legkevésbé sincs jól, de nem akarom faggatni. Itt a teremben semmiképp. – Csak tegnap este megint összevesztem Franklinnel.

– Jaj, ne! Annyira sajnálom. – Franklin Moss a barátja, de hol együtt vannak, hol szakítanak, és a srác elég követelőzőnek tűnik. Állandóan nyaggatja Maggie-t, hogy bizonyos… szexuális jellegű dolgokat csináljon vele. Maggie-nek csak nagyobb meggyőződésre lenne szüksége, hogy nemet tudjon mondani Franklinnek, és komolyan is gondolja.

De sosem mond neki nemet. Már többször is lefeküdt vele, de ez sem számít. Franklin nem szereti úgy, ahogyan azt Maggie szeretné.

Szerintem azért, mert Maggie túl hamar odaadta magát neki, de nem hallgat rám. Amint elkezdődött a harmadik gimis évünk, és a szex egyre jobban elharapózott, a barátnőim egymás után áldozták fel magukat a fiúk kedvéért, akik elég kitartóan könyörögtek érte. Legalábbis apám ezt a szót használta erre – áldozat.

A többségüknek persze a szerelmi bánaton kívül nem sok jutott, és az „én mondtam” mindig ott van a nyelvem hegyén, valahányszor panaszkodnak nekem, ami nem túl gyakori.

Már nem.

Tudják, mit gondolok erről az egészről. Azt is tudják, mit fogok mondani. Inkább messziről elkerülnek, mint hogy hallják az igazságot.

– Minden rendben lesz, Maggie. Fel a fejjel! – mondja Fig gyengéden, és a szeme csillog, ahogy végigméri Maggie-t.

Nézem a tanárt, és feláll a hátamon a szőr, ahogy hol az egyikre, hol a másikra nézek. Ahogy Fig ezt mondta, és ahogy ránézett – nagyon ismerős.

Túl ismerős.

Lassan elkezdenek szállingózni a többiek is, hangosan, lelkesen beszélgetnek. Leülök a helyemre, kinyitom a hátizsákom cipzárját, kiveszem a füzetemet és a ceruzámat, és felkészülten várom, hogy elkezdődjön az óra. Maggie is így tesz, de a tekintetét le sem veszi Figről, aki megkerüli a tanári asztalt, és leül a székére. Néhány lány odamegy hozzá beszélni vele. Mind kacarásznak, amikor Fig mond valamit. A fülemet bántja a hangjuk.

Figyelem Maggie-t, ahogy figyeli Figet. A szemében féltékenységet látok. Hm.

Ez sem tetszik.

Malcolm és Crew a becsöngetés alatt esnek be a terembe, mint szokásuk. Van, hogy el is késnek, bár Fig sosem írja be nekik a késést.

Az utolsó pillanatban kapom el a tekintetemet, nem akarok szemkontaktust létesíteni Crew-val, de hasztalan. Crew elkapja a tekintetemet, kék szeme mintha áthatolna rajtam, és a kelleténél egy pillanattal tovább bámulom. Hirtelen kiszárad a szám.

Mintha csapdába kerültem volna, ahogy nézem. Szinte félelmetes, mekkora hatalma van egyetlen pillantásának.

A neve ott díszeleg az épület falán. A Lancaster gimi több száz éve áll a családja tulajdonában. Ő a suliban a legprivilegizáltabb diák. Bármit akar, megkapja. A lányok mind szeretnének belőle egy darabkát. Itt minden fiú a barátja akar lenni, bár ő szinte mindenkit kerül. Még a lányok többségét is.

Nem szívesen ismerem el, de egy kicsit hasonlítunk, Crew és én. Csak épp másképp telnek a napjaink.
Ő kegyetlen és kíméletlen, miközben én végtelenül kedves vagyok. Igyekszem mindenkivel az lenni, akivel csak találkozom, és mind szeretnének belőlem egy darabot. Crew undok és kekeckedő, de a többiek mindig visszatérnek, hogy kapjanak még.

Fura.

Végül sikerült elkapnom a tekintetem Crew-ról, amikor Fig odaáll a fehér tábla elé, és zengő hangjával magára vonja a figyelmemet, miközben elkezdi az előadását a következő olvasmányunkról, ami A nagy Gatsby. Még semmit sem olvastam Fitzgeraldtól, és alig várom, hogy nekikezdhessek.

– Wren, itt tudnál maradni egy kicsit az óra után? Mindenképp adok róla igazolást – mondja Mr. Figueroa, amint átnyújt nekem egy kopottas példányt a kötelező olvasmányból.

– Persze – bólintok és mosolygok.

Viszonozza a mosolyt.

– Akkor jó. Volna pár dolog, amit szeretnék egyeztetni veled.

Kíváncsian nézem, ahogy távolodik. Mégis miről akar velem beszélni? Még három hét van a téli szünetig, vagyis több mint egy hónap addig, hogy az asszisztense leszek a tavaszi félévben.

Nem igazán értem, mi megbeszélnivalónk lehet.

– Mit akar tőled?

Maggie-re pillantok, aki összeszűkült szemmel néz rám.

– Úgy érted, Fig?

– Igen, úgy értem, Fig. Ki más? – A hangsúlya undok. Mintha mérges lenne.

Hátradőlök a széken, szükségem van egy kis távolságra.

– Csak megkért, hogy maradjak itt az óra után. Pár dolgot egyeztetni szeretne velem.

– Valószínűleg velem kapcsolatban, meg amit láttál
– Maggie cinkosul néz rám. – Valószínűleg megkér, hogy ne beszélj róla. Nem akarja, hogy bárki is megtudja.

– Mit? – Persze sejtem, hogy mire céloz, de az kizárt, hogy Maggie és… szóval hogy összejöjjön a tanárunkkal, nem igaz? Több mint egy éve jár Franklinnel. Elég komoly a dolog, bár mostanában elég sokat veszekednek. Maggie azt mondja, a kapcsolatuk minden tekintetben végtelenül szenvedélyes, és úgy állítja be, mintha ő is így szeretné.

De miért lennél együtt egy sráccal, akit egyformán gyűlölsz és szeretsz? Nekem ez egyáltalán nem logikus.

– A barátságunkról, te buta. – Figyeli, ahogy Fig visszamegy az asztalához. Kissé álmodozó a tekintete. Olyan, amit rendszerint csak a pasijának tart fenn, nem a tanárunknak. – Úgysem értené meg senki.

– Az biztos, hogy én nem értem – jegyzem meg.

Maggie erre felnevet.

– Naná. Tudod, Wren, elég ítélős tudsz lenni.

Ez szíven ütött. És egyáltalán van ilyen szó?

– Szerinted ítélkező vagyok?

– Előfordul – von vállat Maggie. – Olyan rohadtul tökéletes vagy mindenben, és mindenkitől ugyanezt a szintet várod el, ami lehetetlen. Jók a jegyeid, sosem okozol bajt. A tanárok, a személyzet imádnak téged. Minden adandó alkalommal önként jelentkezel, és az összes lány azt hiszi, hogy képtelen vagy a rosszra.

Mindezt úgy sorolja fel, mintha hiba lenne, nem pedig jó tulajdonság.

– Pontosan mit gondolsz rólam? – Felkészülök, mert érzem, hogy nem fog tetszeni, amit hallok.

Felsóhajt, és elgondolkodva méreget.

– Szerintem egy nagyon naiv lány vagy, akit egész életében a széltől is óvtak. És amikor a való világ végre rendesen a seggedbe harap, akkor jó nagy meglepetés ér majd.

A csengő pont ezt a pillanatot választja, hogy megszólaljon, és Maggie nem habozik. Máris felpattan, felkapja a hátizsákját, és beledobja a könyvet, majd minden további nélkül kiviharzik. El sem köszön tőlem vagy Figtől.

A többi diák is sietve távozik, még Crew is, aki nem néz felém. Túlságosan lefoglalja, hogy valamin vigyorogjon, amit Malcolm mondott neki.

Valamin, ami egyáltalán nem érdekel, az biztos.

A helyemen maradok, hirtelen ideges leszek, hogy Mr. Figueroa miért akar velem beszélni. Az asztalomra teszem a hátizsákomat, becsúsztatom a kopottas A nagy Gatsby kötetet az első zsebbe, és sietve megnézem a telefonom. Apu küldött üzenetet.

Hívj fel, amint van időd!

A gyomrom görcsbe rándul. Amikor ír, hogy hívjam fel, az rendszerint nem ígér jót.

– Lyukasórám lesz. – Fig öles léptekkel odamegy a terem nyitott ajtajához, és becsukja, elvágva a folyosóról beáradó zajt. Kísérteties a csönd. – Szóval ez tökéletes alkalom arra… hogy beszélgessünk.

A kezemet a hátizsákomon nyugtatom, félszegen rámosolygok a tanárra, de közben egyre idegesebb leszek.

– Jó.

Odalép a padhoz, ahol Maggie ült, és meleg tekintete elidőzik rajtam. Mély levegőt veszek, és emlékeztetem magam, hogy Fig a segítségen kívül nem akar tőlem semmit. Bár az évek során hallottam, hogy mit sutyorognak róla és egyes diáklányokról, nálam egyszer sem próbálkozott.

Fignek ennél több esze van.

– Miről akart beszélni? – kérdezem, mivel nem folytatta. Bosszant, hogy ilyen rekedtes a hangom. Mintha flörtölni próbálnék vele, miközben ez a legutolsó, amit akarok.

Oldalra dönti a fejét, és végigmér.

– Jövő hónapban töltöd be a tizennyolcat, ugye?

Csak pislogok, meglep, hogy ezt tudja. Persze megnézhette az adatlapomon, de miért érdekelné? Egyáltalán hozzáférhetnek a tanárok?

– Igen. December 25-én. – Lassan gördülnek le ajkamról a szavak, és kérdőn nézek Figre.

Mégis hová akar ezzel kilyukadni?

Nyájas mosoly ül az arcára.

– Karácsonyi baba. Milyen aranyos.

– Igazából a legrosszabb. Élénkpiros, télapós papírba csomagolt ajándékokat kapok. – Istenem, olyan hálátlannak tűnök, de csak az igazat mondom.

– Ez talán főbenjáró bűn? – A szemöldöke felszalad, a szeme csillog. Biztos vagyok benne, hogy ugrat, de nem érti, hogy valójában ez mennyire rémes!

Senki sem érti, hacsak nem neki is fontos ünnepre esik a születésnapja, mint nekem.

– Azt nem mondanám, hogy annyira rossz. Csak nem olyan vicces, hogy a születésnapom és karácsony ugyanakkor van. Az ilyen születésnap sosem olyan különleges, mint azé, aki, mondjuk, júniusban tartja
– magyarázom.

– Az biztos – bólint, a hangja komoly. – Nos, Wren, örülök, hogy a következő félévben te leszel az asszisztensem. Alig várom.

Hálás vagyok, hogy témát váltott. Nem akarok semmi személyesről beszélni, ami rám vonatkozik.

– Én is várom már. – Csak hálás vagyok, hogy a következő félévben lesz pár lyukasórám. Azt hallottam, elég könnyű az asszisztensének lenni. Nem kér túl
sokat.

– Maggie helyét fogod átvenni. Ezért sírt az óra előtt. Elmondtam neki, hogy többé nincs rá szükségem asszisztensként.

Megszólal bennem a vészcsengő. A vér megfagy az ereimben.

– Ezt hogy érti? Azt hittem, minden félévben két asszisztense van.

– Igen, és továbbra is így lesz. Maggie csak… nem vált be. – Áthajol az asztalon, egészen közel hozzám. Annyira, hogy akaratlanul is hátrahúzódom. – Időnként kissé rámenős.

Halkan beszél, mintha egy titkot osztana meg velem.

Egyre jobban feszengek.

– Hogyhogy rámenős?

Amikor Fig habozik, meg is bánom, hogy feltettem ezt a kérdést. Talán nem is akarom tudni.

– Megadtam neki a telefonszámom. Vész esetére, vagy ha muszáj beszélnie velem. Nem gondoltam volna, hogy ekkora gond lesz belőle.

Ha ő mondja. Szerintem ez rémes ötlet. Egy tanár megadja a számát a diákjának? Ezt a határt valószínűleg nem kellett volna átlépnie.

– És állandóan üzenget. Ez kezd… egyre komolyabb probléma lenni – folytatja.

Ezt a problémát magának köszönheti, legszívesebben ezt mondanám neki. De befogom a szám.

– Remélem, ha mi számot cserélünk, amikor te leszel az asszisztensem a következő félévben, nem fogsz így viselkedni. Olyat keresek, aki kevésbé… temperamentumos. Ha érted, mire célzok. – A mosolya, az egész viselkedése laza, mintha ez nem lenne nagy ügy.

De feszültséggel teli, ott lapul a felszín alatt. Csak nem akarja felfedni.

Nem szívesen egyeznék bele abba, amit kérni próbál. Nem tervezem megadni neki a számom. Soha. Ez nem helyes. És a sima tanár-diák viszonyon kívül nem érdekel vele semmilyen kapcsolat.

Emiatt elgondolkozom azon, vajon pontosan mi történhetett Maggie és Franklin között – és hogy Fignek bármi köze lehet-e hozzá.

– Mennem kell. – Felállok, fogom a hátizsákomat, és átvetem a vállamon. – Nem akarok sokat késni a második óráról.

Már majdnem az ajtónál járok, amikor Fig utánam kiált. Megdermedek, a kezem a kilincsen, de lassan hátrapillantok a vállam felett. Fig ott áll közvetlenül mögöttem.

Rettentően közel.

– Ne felejtsd itt az igazolást! – átnyújtja az ismerős kék papírcetlit. – Nem akarom, hogy beírják neked a késést.

Teljesen felé fordulok, kihúzom ujjai közül a papírt, és bosszant, hogy egy másodpercre megszorítja, hogy muszáj legyen megrántanom. Amivel közelebb húz magához. Végül engedi, hogy elvegyem az igazolást. Az ajka mosolyra húzódik, a tekintete átható.

– Köszönöm – cincogom, és az ajtó felé fordulok.

– Szia, Wren! – szól utánam, amikor kinyitom az ajtót.

Nem válaszolok neki, csak kimenekülök.

HARMADIK FEJEZET

WREN

A NAP TOVÁBBI RÉSZE A SZOKOTT mederben folyik. Már előre ideges vagyok, hogy az ebédszünetet Maggie-vel kell töltenem, de végül Franklinnel ebédel, ezért nem kell a faggatózását hallgatnom a Figgel való beszélgetésemről.

Ami nagyon felkavart. Mintha kimondatlan szavakkal próbált volna kommunikálni velem. Célzott valamire, de egészen mást mondott. Nem tetszett a hanghordozása. A közvetlensége. Pontosan tudja, mik az elveim.

Tudja, hogy nem érdekelnek a fiúk, sem a piálás, sem a szex. Ez nem az én világom. Soha nem is volt. Jó kislány vagyok.

Ezek a dolgok… megijesztenek.

Amikor bemegyek a hetedik órára, ami aznap az utolsó, tele vagyok lelkesedéssel. A pszichológia a kedvenc tantárgyam. Imádok arról tanulni, hogyan viselkednek és gondolkodnak az emberek, milyen motiváció hajtja a tetteiket. Annyira érdekes. Ms. Skov ma fogja bejelenteni a félév utolsó projektjét, és rendszerint csoportfeladatot ad. Van pár lány ezen az órán, akikkel már csináltam közös csoportprojektet, és tudom, hogy könnyű lesz újra együtt dolgozni velük. Ők legalább ugyanúgy kiveszik
a részüket a munkából, mint én.

Crew már itt van, ez a másik óra, ami közös vele, meg Ezrával és Malcolmmal. Mindhárman ott ülnek a terem végében, lányok gyűrűjében. Lányok, akik annyira felhajtják a szoknyájukat, hogy gyakorlatilag kivillan a fehérneműjük, és olyan erősen sminkelik magukat, hogy meglep, hogy egyáltalán rendesen ki tudják nyitni a szemüket. A vastag szempillafesték szó szerint lehúzza a szemhéjukat.

Tényleg nem kellene ilyen undok dolgokat gondolnom. Ez nem valami kedves tőlem. A hétfőt hibáztatom érte. A feszültséget Maggie és köztem – és Maggie és Mr. Figueroa között. A beszélgetést Figgel.

Az egész annyira felkavaró.

– Rendben, ifjak, figyelem! – Skov becsapja maga mögött az ajtót, amint belépett a terembe, és elindul az asztala felé. Könnyed a mozgása, ritmusosak a léptei, és a csuklóján lévő karkötők csilingelnek, amikor megmozdítja a kezét. És nagyon szereti mozgatni a kezét.

Elcsendesedünk, előrefordulunk a padban, és figyelünk.

Mindenki tiszteli Skovot. Vicces és érdekes, és felkelti bennünk a tanulás utáni vágyat, ami ritkaság – még egy magániskolában is, amely elég szép fizetést ad, hogy a legjobb pedagógusokat foglalkoztassa.

– Mint mindnyájan tisztában vagytok vele, itt az ideje nekikezdeni a félév utolsó projektjének. A hálaadásnapi szünetben alaposan átgondoltam, és arra a következtetésre jutottam, hogy miután az utóbbi tizenegy évben nagyjából végig ugyanazt csináltam… ráuntam. – Ms. Skov mérgesen néz, amikor Crew és a sleppje füttyögni és huhogni kezd hátul. – Higgadjatok le, fiúk!

Elhallgatnak. Önkéntelenül is odalesek feléjük a vállam felett, és máris gúnyos mosoly ül ki az arcomra. De el is tűnik, amikor észreveszem, hogy Crew ingerülten néz rám, és lefagyok a kék szemétől. Gyorsan visszafordulok, összekulcsolom a kezem az asztalomon.

– Úgy döntöttem, hogy változtatok. Kettesével fogtok dolgozni a projekten. Vagyis párt alkottok valakivel. – Elhallgat. – És én döntöm el, ki lesz a projektben a társatok.

Az osztály egy emberként hördül fel, de én csendben maradok. És egy kicsit ideges leszek. Remélem, Skov nem valaki rémeset oszt be mellém.

Egyre nő bennem az idegesség, amikor elkezdi felolvasni a neveket. Hamar feltűnik, hogy olyanokat állított párba, akik szöges ellentétei egymásnak. Egyre több a csalódott hörgés. Egy-két káromkodás is elhangzik.

A szívem a torkomban dobog, amikor végre az én nevemet mondja.

– Wren Beaumont, a te párod…

Mindössze két másodperc szünetet tart, mégis örökkévalóságnak tűnik.

– Crew Lancaster.

Mi van?

A kérdés éppenséggel ki is bukik belőlem. Hangosan kimondtam, pedig nem állt szándékomban.

Szent ég!

– Mázlista fasz – hallom Ezrát, és szégyenemben lehunyom a szemem a szavai hallatán. Utálom, amikor a fiúk csúnyán beszélnek.

És ők ezt pontosan tudják.

Ms. Skov a lista végére érve hangosan megköszörüli a torkát, és hirtelen mindenki elhallgat. Végignéz rajtunk, és elindul az asztalsorok között.

– Tudom, hogy nem erre számítottatok, de hadd ismertessem a feladatot. Amint hallottátok, minden értelmet kap. – Megáll az asztalom előtt, mert, természetesen, itt is az első sorban ülök. – Olyannal állítottalak párba titeket, akiről tudom, hogy az ellentétetek. Szeretném, ha kikérdeznétek egymást. Gondosan tanulmányozzátok a másikat, mert minden információt, amit megtudtatok, egybe kell gyúrnotok, hogy kiselőadást tartsatok arról, mi az, ami hajtja a projektpartnereteket, és miért.

Újabb morgás. Lejjebb süllyedek a széken, és az alsó ajkamat harapdálom. Az kizárt, hogy bármit is mondjak Crew-nak magamról. Utál. Bármi információt adok neki, azt valamiképp a végén úgyis ellenem fogja fordítani.

Bár ilyet még sosem tett velem, szóval lehet, hogy egy kicsit… túlgondolom.

– Természetesen ne osszatok meg magatokról semmi bizalmas információt, sem titkokat, amikről nem szeretnétek, ha más is tudna. Tudom, hogy az osztályban mindenki elég érett ahhoz, hogy tiszteletben tartsa a másik magánéletét, de tudjátok, hogy megy ez. Előbb vagy utóbb minden kiderül – teszi hozzá Skov.

Pontosan. És kizárt, hogy azt szeretném, ha Crew bármit is megtudna rólam.

Egész pontosan semmit.

– Vannak, akiknek ez nehéz lesz. De végeztem egy kis kutatást az ilyen típusú projektekről, és a résztvevők közül sokan azt mondták, szinte könnyebbnek találták a legnagyobb félelmeiket vagy a legtitkosabb álmaikat bevallani valakinek, akit vadidegennek tartanak. Azok, akik ismernek, hajlamosak ítélkezni.

Eszembe jut, amit Maggie mondott nekem, és hogy úgy érzi, időnként „ítélős” vagyok. Ez kissé fájt. Sosem az a szándékom, hogy ítélkezzem…

– A következő három hétben nem lesz előadás, sem dolgozat, sem kisebb projektek. Azt szeretném, ha mostantól a téli szünetig ezt az órát a társatokkal töltenétek. Ismerjétek meg, kérdezzétek meg a múltjukról, tegyetek fel kérdéseket a jövőjükről, a reményeikről. Arról, hogy mit szeretnének elérni. Igyekezzetek a felszín alá ásni! Legyetek egymással őszinték, srácok! Ne a tökéletesre filterezett Instagram-életeteket mutassátok be a másiknak! Mind tudjuk, hogy az csak a képzeletünk szülötte – ugrat minket Skov.

– Ma már senki sincs az Instán, Ms. Skov – kiáltja az egyik srác, mire az osztály nevetésben tör ki.

A tanárnő elmosolyodik, és bólint.

– Öreg vagyok én már, mit is mondhatnék? Nem tudok lépést tartani a legújabb közösségi oldalakkal, amiket használtok.

Tovább viccelődnek és nevetgélnek, de én képtelen vagyok odafigyelni. Csak el akarok tűnni. Leadni ezt a tantárgyat.

Sőt, itt hagyni a Lancaster gimit.

Istenem, ez komoly? Képtelen vagyok megszabadulni Crew-tól. Ha eszembe jut a suli, automatikusan eszembe jut ő is a név miatt.

– Jól van, ifjak! Keressétek meg a párotokat! Gyorsan! Egy-kettő! Nem szeretnék sok csacsogást, kivéve, ha a párotokkal beszéltek. – Elmosolyodik, látszik, hogy elégedett önmagával. Visszamegy az asztalához, és leül.

Felállok, oda sem figyelek a többiekre, és elindulok Ms. Skov felé. Megállok előtte, és addig nézem, míg fel nem pillant. Az arca nyugodt.

– Segíthetek, Wren?

Látom a szemében a villanásnyi csalódottságot, még mielőtt kinyitnám a számat. Tudja, hogy mit fogok mondani.

– Szeretném megkérdezni, engedné-e, hogy párt cseréljek.

Skov felsóhajt, és karját az asztalon nyugtatja.

– Tudtam, hogy minimum az egyikőtök idejön hozzám, és ezt fogja kérni. De nem számítottam rá, hogy te leszel az.

– Nem kedvelem Crew-t. – A legjobb őszintének lenni, nem igaz?

Merész kijelentésemre felvonja a szemöldökét.

– Nem is ismered.

– Honnan tudja? – Ó, ez lekezelő volt, és a legkevésbé sem akarok így viselkedni egy tanárral.

– Régóta tanítok ebben az iskolában. Tudom, a diákok azt hiszik, nem figyelünk oda, pedig de. Sok mindent látok. És tényként tudom, hogy Crew-val nem szoktatok beszélgetni. Soha. Ami vicces, mert éppenséggel ti ketten eléggé hasonlók vagyok.

Mégis mi a fenéről beszél? Nem is vagyok hasonlók. Egy kicsit sem.

– Nem hasonlítunk – közlöm. – Nincs bennünk semmi közös, és Crew mindig olyan… utálatos velem.

– Hogy érted, hogy utálatos veled?

Az agyam teljesen leáll. Utálom, amikor valaki azt kéri tőlem, hogy mondjak egy példát, mert a legtöbbször nem tudok.

– Csúnyán néz rám.

– Biztos vagy ebben?

Most miatta megkérdőjelezek minden egyes undok pillantást, amit Crew valaha is felém lövellt.

– Nem tudom.

Fáradtan elmosolyodik.

– Sejtettem. Előbb meg kell ismerned valakit, hogy tudd, mit érez irántad. Nem gondolod?

– Azt már tudom, hogy nem kedvel – mondom a tőlem telhető legnagyobb határozottsággal. – Sokkal könnyebb lenne mindkettőnknek, ha ezt a projektet valaki mással csinálhatnám. Mondjuk, Sammel.

Sam rendes. Nem sok fiúbarátom van, de ő az egyik, és mindig kedves hozzám. Az első évfolyam óta ugyanazokra az emelt szintű órákra járunk, és tavaly vele mentem a végzősök báljára is, bár csak barátként. Tudja, mi a véleményem a párkapcsolatokról és a szexről, és sosem akarta rám erőltetni magát.

Még megcsókolni sem próbált, pedig Samnek esetleg még hagytam is volna. Talán még most is hagynám.

Odalesek, ahol rendszerint ül. Az egyik túl rövid szoknyás lány gubbaszt mellette mogorva arccal, miközben Sam megpróbál beszélgetni vele.

– Biztos vagyok benne, hogy szívesebben lenne az én párom – közlöm Skovval, közben nézem, hogy Sam rámosolyog a lányra, hátha azzal megenyhíti. A neve Natalie.

Nem túl kedves lány. Kerülöm őt és a baráti körét is. Mindenáron.

– Ebben biztos is vagyok. – Ms. Skovot mintha szórakoztatná a nyomorom, amit kissé bosszantónak találok.

Ez nem vicces. Ez az életem következő három hete. Az iskolában a legintenzívebb időszak – közeledem az utolsó évem legfontosabb vizsgahetéhez. Ez számít a legjobban. Apu biztosított afelől, hogy a családunk pénze elég ahhoz, hogy bármelyik egyetemre bekerüljek, amelyiket csak választom, de szeretnék saját erőből felvételt nyerni álmaim iskolájába. A családom neve ezt szinte lehetetlenné teszi, de majd meglátjuk, mi lesz.

– Akkor megengedi, hogy cseréljünk? Fogadok, hogy Natalie imádna Crew-val dolgozni ezen a projekten.
– Azt hiszem, valamelyik évben jártak is. Vagy legalábbis kavartak.

Pfuj.

– Nem, nem engedem meg a cserét. Ennek a projektnek pont az a lényege, hogy megismerj valakit, aki nem olyan, mint te, és egy egész más baráti körhöz tartozik. Sammel tavaly együtt mentetek a végzős bálra, vagyis ő eleve nem lehet potenciális partner – közli Ms. Skov.

Minden elhervad és meghal bennem.

– Csak könnyebb lenne. Sam mellett nyugodt vagyok, Crew miatt viszont… feszengek.

– Fenyegetve érzed magad? – Az aggodalom a hangjában nagyon, nagyon valódi.

Talán ez a gyenge pont, amit kihasználhatok, hogy elérjem, amit akarok.

– Igen. Mindig olyan csúnyán néz.

– Szóval semmilyen módon nem fenyegetett meg?

Itt viszont muszáj őszintének lenni.

– Nem. Nem igazán.

Crew puszta létezése is olyan, mint egy fenyegetés, de ezt mégsem mondhatom. Rémes ember vagyok, hogy ilyet gondolok, főleg, ha ezt hangosan ki is mondanám.

– Szerintem kihívásra van szükséged, Wren. Mindig mindenkinek segíteni akarsz.

– A lányoknak – hangsúlyozom. – A fiúknak mégis mitől kellene félniük ebben az iskolában? – Nem helyeslem, csak közlöm a tényeket. – Ők az elit. Érinthetetlenek. Azt csinálnak, amit csak akarnak, különösen az, akinek ott a neve, bárhová nézünk.

A bőröm bizseregni kezd, amikor érzékelem, hogy valaki közelít. Érzem a teste melegét, az illata kellemesen bódító, és azonnal tudom…

Egyszerűen tudom, ki az.

– Valami gond van? – kérdezi Crew. Mély, morgó hangja valami ismeretlent érint meg bennem.

Felkészülök rá, hogy Skov most szépen beárul.

– Miss Beaumontnak volt pár kérdése a projektről. Ugye, Miss Beaumont? – Ms. Skov szélesen mosolyog mindkettőnkre.

Bólintok, és leszegem a fejem. Érzem Crew tekintetét. Valósággal égeti a bőröm, ahogy figyel, és félek, ha belenézek a szemébe, kővé válok. Mintha maga Medúza lenne, és a haja egy rakás tekergő kígyó.

– Jobb lenne, ha leülnétek, és nekikezdenétek a feladatnak – javasolja Skov.

– Rendben – mondom rekedten, és végre oda merek lesni Crew felé.

Crew minden mozdulatomat figyeli, de olyan sötét tekintettel, hogy a térdem majdnem kimegy alólam.

NEGYEDIK FEJEZET

CREW

WREN BEAUMONT RETTEG TŐLEM.

Abban a pillanatban rájöttem, hogy felpattant a székéről, és odament Ms. Skov asztalához: megpróbálja elérni, hogy ne kelljen velem dolgoznia. Látom. A teremben már mindenki más odaült a projektpartneréhez, csak én ültem ott egyedül, füstölögve.

Hülyét akar csinálni belőlem ez a csaj vagy mi? Mert azt hiszi, szarakodni fogok vele? Nem fogja fel, hogy ezzel csak ront a helyzeten? Túlságosan lefoglalja a saját parázása, hogy felfogja, mit tett.

Tipikus viselkedés.

Egyszerre fordulunk el Skov asztalától, aztán Wren odamegy a padjához, és épp leülne, amikor megszólalok.

– Nem akarok elöl ülni.

Szép arcának nem áll jól, ha mérgesen néz. Mert nincs mit tagadni. Wren Beaumont gyönyörű. Már akinek a féltve óvott, kis prűd csajok jönnek be… és ezek szerint nekem igen.

– Miért nem?

– Inkább hátul ülnék. – Az asztalom felé biccentek, amely most üres.

Wren odafordítja a fejét, szemügyre veszi az asztalom körül lévő üres asztalokat, és válla lemondón hanyatlik le.

– Jól van.

Úgy érzem magam, mint egy dicsőséges hadvezér, miközben figyelem Wrent, ahogy felkapja a füzetét és a hátizsákját. Ekkor a tekintetem a lábára siklik. A szoknyát normál hosszúságban viseli, ami véleményem szerint túl sokat takar, és ma fehér térdharisnya van rajta, szóval nem sok bőrfelület marad szabadon. Az a hülye kibaszott pántos félcipő van a lábán, de nem a szokásos Doc Martens. Egy másik márka és stílus. Elegáns és fényes.

A kis szüzecske szereti a változatosságot. Szép.

Utánamegyek a terem végébe, gyönyörködöm válla egyenes vonalában, hátára omló fényes, sima barna hajában, amelyet egy kis fehér, gyerekes masnival fogott hátra, és megint felötlik bennem a kérdés, vajon megcsókolták-e már.

Valószínűleg nem. Olyan édes és ártatlan, hogy az már fáj, az ujján ott a gyémánt, amellyel megígérte az apjának, hogy megőrzi a tisztaságát az esküvőig.

Fogalmam sincs, ezt miért találom ennyire vonzónak, de így van. Piszkálni akarom. Felcseszni. Megbaszni, szó szerint addig dugni, míg igazi függőség alakul ki benne irántam, és el is felejti a szüzességi fogadalmát. Sportot szeretnék űzni abból, hogy tönkreteszem ezt az édes, ártatlan lányt.

Micsoda kihívás.

Micsoda játék.

Kecsesen leül a mellettem lévő székre, és hangosan lecsapja a füzetét az asztalra. Lehuppanok mellé, hátradőlök, a lábamat szétvetem, és a lábfejemmel merő véletlenségből meglököm a cipőjét.

Wren azonnal elkapja a lábát, mintha megégettem volna.

– Te nem veszed elő a füzetedet? – kérdezi.

– Minek?

– Hogy interjút készíts velem. Kérdéseket tegyél fel. Jegyzetelj.

– Skov azt mondta, meg kell ismernünk egymást. Ez még csak a projekt első napja. Rengeteg időnk van még. – Ennek a csajnak kurvára le kellene lazulnia.

– Szeretném, ha jól sikerülne – közli, és tekintetét le sem veszi az előtte heverő üres lapról. – Jó jegyet szeretnék rá kapni.

– Én is. És jó jegyet fogunk kapni. Ne parázz már ennyire!

– Te mindent így közelítesz meg? – Felemeli a fejét, mohazöld szemével a szemembe néz. Nem hiszem, hogy az utóbbi három évben, amióta ebben a suliba járunk, egyszer is ültem ennyire közel Wrenhez, és ledöbbenek, mennyire gyönyörű ez a szempár. – Nem stresszelsz rá. Nem aggódsz miatta.

– Így van – vágom rá habozás nélkül. – Gondod van vele?

– Én nem így működöm. Keményen dolgozom, hogy jó jegyeket szerezzek, és megtartsam az ötös átlagomat.

Ezt az apróságot szándékosan vetette oda. Nagyon flexel a szüzecske, de nem baj.

– Akkor van bennünk valami közös – mondom, mire zavartan néz rám.

– Mi van?

– Nekem is ötös az átlagom. – Mindketten első évfolyam óta emelt szintű órákra járunk.

Hitetlenkedés ül ki az arcára, le sem tagadhatná.

– Tényleg?

– Ne legyél már ilyen szkeptikus! Igen, jól hallottad, ötös az átlagom. – Vállat vonok.

– Sosem látlak tanulni.

– Nem igazán szoktunk ugyanott lógni. Én sem szoktalak téged tanulni látni.

Wren erre semmit sem mond, mert igaz. Egyáltalán nem ugyanazokkal, ugyanott lógunk.

– Biztos vagyok benne, hogy csak a vezetékneved miatt kapsz jó jegyeket – vágja a fejemhez.

Hűha! A kis szüzecske harapni is tud.

– Szerinted azért ötös az átlagom, mert Lancaster vagyok? És a Lancaster gimibe járok? – Felvonom az egyik szemöldökömet, amikor rám mer nézni.

Elkapja a tekintetét, és lehajtja a fejét.

– Talán.

– Ez sértő. – Felemeli a fejét, és a tekintete most csupa bűntudat. – Nem vagyok hülyegyerek, kismadár.

– Kismadár?

– Egy madárról kaptad a neved, Birdy. – Jó, maga a becenév nem valami eredeti, de időnként kismadárra emlékeztet. Édes madárka, amely ágról ágra röppen. Mindenkivel csicsereg, könnyed, dallamos hangon.

– A te neved pedig egy sport is. Akkor hívjalak evezősnek? – A szemét forgatja.

Hah. Még némi humorérzék is szorult belé. Nem hittem, hogy ez lehetséges. Mindig az elveiről papolva jár-kel az iskolában. A szegény gazdag nők siralmairól, ami totál érdektelen, ha engem kérdeztek, engem rohadtul nem érdekel egy rakás szűzies első évfolyamos csaj. Nem úgy, mint Wren.

– Annak hívsz, aminek csak akarsz – duruzsolom.
– Seggfejnek, faszfejnek. Mindegy. Nem számít.

Tétovázik, mielőtt reagálna. Mérgesen néz rám, összeszűkült zöld szeméből szikrák csapnak felém.

– Visszataszító vagy.

– Ó, sajnálom. Elfelejtettem, hogy te nem használsz mocskos szavakat.

– Mocskos szavak nélkül is el lehet mondani dolgokat. Teljességgel szükségtelenek.

Teljesen begerjedek, ahogy ilyen prűd hangon mondja ki a mocskos szót. Ami azt jelzi, hogy tényleg valami kurva nagy baj van velem.

– Időnként olyan kielégítő kimondani azt, hogy baszd meg. – Elhallgatok, már tudom is a választ a kérdésre, amit mindjárt felteszek. – Kimondtad már valaha is?

Gyorsan megrázza a fejét.

– Nem. Ez mind közül a legrosszabb szó, ha engem kérdezel.

– Hát ezt nem tudom, közönségesebb szavakat is fel tudnék sorolni. – Mind a nyelvem hegyén van már, de visszafogom magam. De csak alig.

Csúnyán néz rám, és annyira bájos.

– Nem lep meg. Te és a barátaid kifejezetten közönségesek vagytok.

– Milyen ítélkező kis prűd vagy, ugye?

Wren nagyot pislog, látszik, hogy megbántottam.

– Te vagy a második, aki ma azt mondja rám, hogy ítélkező vagyok.

– Hm, talán ezt jelnek kellene venned. – Amikor egy szót sem szól, folytatom. – Lehet, hogy egy kicsit tényleg ítélkező vagy.

– Nem is ismersz – vág vissza, láthatóan megsértődve.

Nem mondok semmit – csak nézem. Élvezet látni, ahogy feszeng, és egyértelműen feszeng, persze jól titkolja.

A tökéletes kis hercegnőt, akit elvileg mindenki csodál, elkezdték szembesíteni a hibáival – zsinórban. Biztos vagyok benne, hogy ez nem tetszik neki.

Mégis kinek tetszene?

– Ez így nem lesz működőképes. – Feláll, és egész testében remeg. Ökölbe szorítja a kezét. – Nem tudok a párod lenni.

Meglepetten nézek fel rá.

– Máris feladod?

– Nem kedvellek. És te sem engem. Mégis mi értelme lenne együtt dolgozni? Tanítás után még egyszer beszélek Ms. Skovval. Hallgatni fog rám.

– Ebben ne legyél annyira biztos! – A francba, de jó poén ijesztgetni… Wren ráadásul totál megkönnyíti.

– Nem dolgoznál szívesebben Natalie-val?

– Dehogy – húzom el a szám. – Olyan felszínes. Bunkó. Mindenkit leszar, csak magával foglalkozik.

Szinte komikus Wren fájdalmas arckifejezése, amikor kimondom a szar szót. Ennek a lánynak tényleg komoly gondjai vannak.

– Hm, milyen ismerős… – Gőgösen, hűvösen mondja, de alig észrevehető remegést érzékelek a hangjában. – Remekül kijönnétek egymással. Régebben nem jártatok?

– Párszor megbasztam. – Direkt így mondom, és el is érem vele a kívánt hatást. Wren olyan felháborodott arcot vág, hogy hirtelen attól félek, elbőgi magát. – Semmi komoly.

– Ez undorító.

– Dehogy az, kismadár. Tökéletesen normális dolog. Hormonoktól túlfűtött tizenévesek vagyunk. Az a dolgunk, hogy mindent megdugjunk, ami csak az utunkba kerül. Erről persze fogalmad sincs. – Úgy döntök, hogy felteszem a kérdéseket, amik azóta gyűlnek bennem, amióta elkezdtük ezt az abszurd párbeszédet.

– Csókolóztál már?

Felszegi az állát. Mintha legszívesebben felpattanna. Várom, hogy elrohanjon, de legnagyobb meglepetésemre állja a sarat.

– Ez nem tartozik rád.

A válasz nyilvánvalóan nem.

Tekintetemmel megkeresem Sam Schmidtet, akit jelenleg Natalie gyötör a saját jelentéktelen életéről tartott kiselőadással. Bár nem úgy tűnik, mintha Sam szenvedne. Túlságosan lefoglalja, hogy Natalie fénylő ajkát bámulja, miközben beszél. Ez a srác vitte el Wrent tavaly a végzős bálba. Két unalmas ember, akik nagy eséllyel halálra unták egymás társaságát.

Feltámad bennem a féltékenység, de lerázom magamról. Miért is lennék féltékeny Samre? Mert táncolhatott Wrennel? A derekára tehette a kezét? Mert Wren rámosolygott, és egész este örömmel beszélgetett vele?

– És mi van Sammel?

Wren hátrahőköl, mintha valami bántót mondtam volna.

– Hogyhogy mi van vele?

– Nem próbált megcsókolni a végzős bálon? – Biztos vagyok benne, hogy az megfelelt volna Wren álmodozó, romantikus elvárásainak, bár az a benyomásom, hogy Sam nem különösebben romantikus alkat. A srác túl sokat agyal ehhez.

A rohadék ijesztően okos.

– Honnan tudod, hogy Sammel mentem a végzős bálba?

Ha tényleg itt akart volna hagyni engem is, és ezt a beszélgetést is, akkor már rég megtette volna. Majdnem így is volt.

– Ez egy kicsi iskola, az évfolyam is kicsi. Mindenki ismer mindenkit. – Habozom. A tekintetem végigsiklik rajta. A blézer és a gombos ing teljesen leszorítja a mellét, de emlékszem, hogyan festett abban a szolid tündérruhában, amelyet a bálban viselt, és bizony a csaj rendesen bögyös. – Te emlékszel, én kivel mentem?

– Ariana Rhodesszal – vágja rá azonnal, de abban a pillanatban, hogy kiejtette a szavakat, az ajkába harap.

– Látod? – biccentek feléje. – Mindig tudjuk, hogy ki mikor és mit csinál.

– Csak azért tudtam, mert Ariana a barátnőm volt
– mondja.

Szegény Ariana. A harmadik évfolyam után elhagyta az országot, száműzték Angliába, egy vidéki bentlakásos suliba a halál faszára. Zilált csaj volt, de a szája ügyes, csakhogy akadt egy kis gondja a kábítószerrel, amely tavaly nyáron végül kezelhetetlen méreteket öltött.
A szülei elcipelték innen, mielőtt tovább súlyosbodott volna a helyzet.

– Nézd, talán most már mi is lehetünk barátok – javaslom, és még a saját fülemnek is úgy hangzik, mint valami főgonosz.

– Nem hinném. Mint mondtam, tanítás után beszélek Ms. Skovval. – A vállára dobja a hátizsákját. – Készülj, nagy eséllyel holnap már Natalie lesz a párod.

– Hiányozni fogsz, Birdy! – kiáltok utána, ahogy lassan elsétál.

Válaszra sem méltat. Még csak vissza sem néz rám.

Bármit gondol, hogy mit fog mondani, amivel meggyőzheti Skovot, hogy jobb, ha nem dolgozunk párban, nem fog beválni. Ismerem Skovot – és a szíve mélyén Wren is. A tanárnő már döntött. Minden marad a régiben.

Akár tetszik Wrennek, akár nem.

ÖTÖDIK FEJEZET

WREN

AZ ÜRES ISKOLAFOLYOSÓKON kóborolok, próbálom visszatartani az előtörni készülő könnyeket, de hasztalan.

Végiggördülnek az arcomon, de amennyire lehet, letörlöm őket. Haragszom magamra. A tanáromra. Az egész napra.

Hála az égnek, nemigen vannak körülöttem, így nem látják, hogy sírok, mivel a tanításnak már majdnem harminc perce vége.

Ott maradtam az utolsó óra után, ahogyan Crew-nak ígértem, és megint beszéltem Ms. Skovval, hátha meg tudom győzni. Nem engedett az unszolásomnak. Nem volt undok, de nem volt hajlandó végighallgatni az érvelésemet, hogy miért nem tudnék együtt dolgozni Crew-val. Nem számított neki, hogy Crew közönséges, és durva dolgokat mond, csak azért, hogy reakciót csikarjon ki belőlem. Az sem, hogy Crew-t nem érdekli a projekt, és eleve azt feltételezi, hogy jó jegyet kap, csak azért, mert Lancaster.

Jó, Crew ezt így nem mondta ki, de amikor rákérdeztem, nem tagadta, és hát… kénytelen vagyok feltételezésekbe bocsátkozni.

Utálok ilyesmit tenni, de ez van – és megemlítettem Skovnak is. Kétkedő pillantása azt sugallta, hogy nem vette be, de mindegy. Próbáltam minden érvet felsorakoztatni, hogy miért nem akarok Crew-val dolgozni.

És mégis a nyakamon maradt.

Kénytelen leszek elviselni az undok viselkedését és a gúnyos pillantásait. Undorító szókincsét és azt, ahogyan rám néz. Mint aki átlát rajtam.

Ezt utálom a legjobban.

Letörlök egy újabb könnycseppet, és hangosan szipogok.

– Wren!

Megfordulok. Mr. Figueroa áll a tanári nyitott ajtajában.

– Ó! – Megtorpanok, remélve, hogy nem látszom rettenetesen feldúltnak. – Jó napot, Mr. Figueroa.

A tanár lassan elindul felém, aggodalmasan ráncolja a homlokát.

– Jól vagy?

– Igen, jól. – Elmosolyodom, de bosszant, hogy remeg az állam. Mintha a következő másodpercben elbőgném magam. – Csak… nehéz délutánom volt.

– Szeretnél róla beszélni?

Nem kellene. Fignek szükségtelen tudnia arról, hogy problémám adódott Crew-val vagy épp Ms. Skovval. De abban a pillanatban, hogy megkérdezi, és ezzel jelzi, hogy érdekli, dőlni kezd belőlem a szó.

És addig el sem hallgatok, míg el nem mondtam neki mindent, ami a hetedik órán történt, bár a cikisebb részeket kihagyom. Például azt, hogy Crew megkérdezte, csókolóztam-e már.

Mintha legalábbis köze lenne hozzá. Különben is, a válasz nem, és ha ezt megmondom neki, akkor kinevetne, aztán elújságolná a barátainak is. Futótűzként terjedne el, hogy a feltételezés megerősítést nyert: Wren Beaumontot még sosem csókolta meg fiú. Sosem csókolta meg senki.

Bár valószínűleg mindenki eleve így gondolja. Tudják, mi a véleményem a szexről és a párkapcsolatról. Büszkén viselem a szüzesség jelvényét, mert miért is ne? Túl nagy a társadalmi nyomás a lányokon. Egyenesen összezúz minket. Felelősséget kell vállalnunk a testünkért, amennyire csak lehet.

Nem szeretem, hogy hülyén kell éreznem magam valamiért, amiről úgy gondolom, hogy számomra helyes. Crew Lancaster ne nézzen le engem azért, mert nem szexelek! Csak azért, mert ő olyan könnyen odaadja magát bárkinek, aki megkívánja, még nem lesz jobb ember nálam.

Persze a gondolat, hogy Crew „odaadja magát” egy másik lánynak, azonnal beindítja a fantáziámat. Láttam már meztelen felsőtesttel – tavaly tavasszal, a tanév vége felé, amikor az összes srác kint volt a pályán, rohangáltak és ökörködtek, ahogy a fiúk szoktak. Fent ültem a lelátón a barátnőimmel, le sem tudtam venni róla a szemem, amikor letépte magáról az inget, és felfedte napbarnított, sima bőrét, amely ráfeszült duzzadó, szálkás izmaira.

Kiszáradt a szám. A szívem vadul dobolt. És Crew odapillantott rám, a tekintetünk találkozott, mintha tudta volna, milyen hatást gyakorol rám.

Félresöpröm a gondolatot, és inkább a tanáromra figyelek. Az arcára van írva az aggodalom, miközben ráöntöm minden bánatomat. A tekintete meleg és megnyugtató. Valahol a történetem közepén átkarolta a vállamat, de csak lazán, és beterelt a tanáriba, amely legnagyobb örömömre üres volt. Leültetett az egyik asztalhoz, és lehuppant mellém. És amikor befejeztem a mondókámat, bátorítón megpaskolta a karomat, és hangosan felsóhajtott.

– Szeretnéd, ha beszélnék Anne-nel?

Csak pislogok rá, aztán leesik, hogy Ms. Skovra utalt. Sosem gondolok rá a keresztnevén. Nekem ő csak Skov.

– Nem vagyok benne biztos, hogy kellene.

– Közbenjárok az érdekedben. Anne-nel elég közel állunk egymáshoz. Hallgatni fog rám. – A kezét az asztalon nyugvó alkaromra teszi, és biztatón megszorítja. – Nem lenne jó, ha Lancaster napi szinten gyötörne a következő hetekben. Épp elég nagy rajtad a nyomás.

Elönt a megkönnyebbülés, hogy ennyire megért. Olyannyira, hogy majdnem megint elsírom magam.

– Óriási rajtam a nyomás. Annyi minden történt mostanában.

– Beadtad már az egyetemi jelentkezési lapokat?

Bólintok, és jólesik, hogy ez a kérdés jutott először az eszébe. Az egyetemi jelentkezés nagyon sok stresszt okoz, szinte mindnyájunknak. A legtöbb tanár hajlamos megfeledkezni róla, és feladatokkal halmoznak el minket, mintha elbírnánk, pedig a legtöbben már az idegösszeomlás szélén állunk.

– Akkor jó. Biztos vagyok benne, hogy több projektre és témazáró dolgozatra is kell készülnöd, többek között nálam is. – A mosolya gyengéd. – Ami jól fog sikerülni, mint mindig.

– Alig várom, hogy belekezdjek a könyvbe.

– Ebben biztos is vagyok. – Leveszi a kezét az alkaromról, és hátradől. Körbenéz a tanáriban. – Beszélek Anne-nel. És talán Crew-val is.

– Tessék? Ne! – Gyorsan megrázom a fejem, ügyet sem vetve a tanár meglepett arckifejezésére. – Komolyan, kérem, ne hozza fel ezt Crew-nak! Nem szeretném magát is belerángatni ebbe.

– Már belerángattál. Segíteni szeretnék. – Az álla megfeszül. Azt hiszem, ilyen bősznek még sosem láttam Figet. – A hozzá hasonlók mindent megúsznak. Mintha érinthetetlenek lennének, sosem gondolják végig, hogyan hatnak másokra.

– Nem gond…

– Nem, Wren. Igenis gond. Nem fogom végignézni, hogy újra meg újra bánt téged.

Összeszorítom az ajkam, az idegességtől felkavarodik a gyomron. Nem akarom, hogy beszéljen rólam Crew-val. El tudom képzelni, Crew mit mondana neki.
És utána mit mondana nekem. Például olyasmit, hogy ráküldtem a tanár csicskámat vagy hasonlót. Mindenféle csúnyát mondana Figre, engem meg kicsúfolna, és le sem venné rólam gúnyos tekintetét.

Ezt végképp nem szeretném.

– Kérem, Fig… – Most én nyúlok felé, és érintem meg. Fig lehajtja a fejét, megfogja a karján nyugvó kezemet, majd a szemembe néz. – Kérem, ne beszéljen Crew-val! Egyedül is boldogulok vele. De ha mondana pár szót az érdekemben Ms. Skovnak arról, hogy szeretnék másik párt, az csodálatos lenne.

A tanár állhatatosan néz barna szemével, és látom komoly arckifejezéséből, hogy nem tetszik neki a kérésem.

– Rendben. Nem beszélek Crew-val. De Anne-nel igen. Biztos vagyok benne, hogy hatnak rá az észérvek.

– Köszönöm. – Figre mosolygok, de villámként ráz meg a döbbenet, amikor kinyúl, a karjába húz, és szorosan megölel.

Kínos és bizarr, mivel mindketten ülünk, és Fig a tanárom, szóval minden tőlem telhetőt megteszek, hogy kibontakozzak az ölelésből. Reszketve kifújom a levegőt, és az arcomba hulló tincset visszasimítom a fülem mögé, de elakad a lélegzetem, amikor egy ismerős női hang visít fel.

– Mi a fasz, Fig?

Mindketten az ajtó felé kapjuk a fejünket. Maggie áll ott eltátott szájjal, sápadt arcán vörös foltok éktelenkednek. Összeszűkült szemmel, dühösen néz rám, az arca csupa gyűlölet.

– Maggie… – szólal meg Fig kimérten, és feláll.
– Nyugodj meg! Ez nem az, aminek hiszed.

Maggie felhorkan, és úgy lép be a tanáriba, mintha már ezerszer járt volna bent.

– Na persze! Szerintem pontosan az, aminek hiszem. Mindig így kezdődik, ugye, Fig? Kedvesen, megértően, gondoskodóan fordulsz ahhoz az egy diákhoz. Hogy különlegesnek érezze magát. Megkéred, hogy legyen az asszisztensed, felkarolod, mint valami áldozati bárányt, mielőtt leölnéd.

Felpattanok a székről, hirtelen menekülhetnékem támad.

– Mennem kell…

– Nem, maradj csak! Habár biztos vagyok benne, hogy amit mondani fogok, az sérti szűzi fülecskédet, de megérdemled, hogy halld. Hogy tudd, ez az ember mit művel. – A mosolya árulkodóan feszes, a szeme csillog, mintha a következő másodpercben elsírná magát. – Mert most az egyszer ebben a rohadt életben le fog bukni. Hány éve dolgozol itt a Lancasterben? És hány lányt basztál meg? Biztos vagyok benne, hogy végtelen a lista.

Összerezzenek a szó hallatán, a tekintetem Mr. Figueroára kapom, de ő oda sem figyel rám.

Szemét le sem veszi Maggie-ről, a kezét ökölbe szorítja maga mellett, bár próbálja megőrizni a higgadtság látszatát.

– Vigyázz a szádra, Maggie!

– Ó, hát persze, meg kell óvnom az iskola legnagyobb szűzének ártatlan fülecskéjét, ugye, Figusz? Le merem fogadni, alig várod, hogy a bugyijába nyúlj. Valószínűleg erényövet visel, de amilyen meggyőző tudsz lenni, a végén átnyújtja neked a kulcsot. Nem gond. – Maggie még beljebb jön, és megáll közvetlenül Fig előtt. Látom Figen, hogy meg akarja érinteni Maggie-t. Legszívesebben megragadná.

Talán bántaná is?

Nem is tudom.

És azt sem tudom, miért kell, hogy ennek továbbra is a tanúja legyek.

– Én akkor most… magára hagyom a tanár urat, hogy négyszemközt megbeszélhessék. – Elindulok az ajtó felé. Maggie már rám sem hederít.

Fig sem néz oda, amikor kimegyek a tanáriból. Túlságosan lefoglalja őket a másik.

Mint a szerelmeseket.

HATODIK FEJEZET

WREN

VISSZAMEGYEK A KOLESZSZOBÁMBA, ahol egyedül lehetek. Hálás vagyok a nyugalomért. Bár nem sokáig élvezhetem a csendet, mert a telefonom csörögni kezd, amitől összerezzenek.

Apu fotója jelenik meg a kijelzőn, és összeugrik a gyomrom, amikor eszembe jut, hogy nem hívtam fel, miután azt az üzenetet küldte.

– Annyira sajnálom, apu, csak elszaladt az idő – ezzel veszem fel a telefont.

Nevetése mély és meleg, amitől elmosolyodom, annak ellenére, hogy még mindig feszült vagyok Fig és Maggie vitája miatt. Én is belekeveredtem, pedig eddigi életemben ilyesmi sosem fordult elő, és ez most nagyon felkavart.

– Megkeresett a Columbia Egyetem művészettörténeti tanszékének vezetője.

A szívem nagyot dobban és elszorul. Egyszerre.

– Ó…

– Nem is érdekel, mit mondott?

Már úgyis tudom. A tanszékvezető alig várja, hogy beiratkozzam. Hála annak, hogy apu behajtott egy rég esedékes szívességet.

– Mit mondott? – Próbálok könnyed, vidám hangot megütni, hiszen apu ezt várja el tőlem. Én vagyok az
ő kedves, boldog kislánya, aki bármit megtenne az apukája kedvéért. Ő is ugyanígy van vele. Amikor épp úgy tartja a kedve.

– Kellesz nekik, kincsem. Bekerültél – jelenti be büszkén.

– Ó, ez szuper – mondom cérnavékony hangon. Lerogyok az íróasztalnál álló székre, és kibámulok a kertre néző ablakon. Több diák is kint lófrál, de nem tudnám megmondani, ki kicsoda. Mind ugyanúgy néz ki, mivel jobbára egyenruhában vannak.

– Mintha nem örülnél, bogaram – hallom a hangjában a csalódottságot. – Azt hittem, a legjobban a Columbiára vágysz.

Ezt sosem mondtam. Csak mindig egyetértettem vele, amikor arról szónokolt, hogy mennyire szuper ez az egyetem, és hogy milyen kiváló a képzőművészeti szak. Nem mintha képzőművészi babérokra törnék – inkább tanulmányozni szeretném a művészetet. Egyszer majd galériában, vagy múzeumban szeretnék dolgozni, ahol fölfedezhetek és támogathatok feltörekvő, tehetséges művészeket.

Ez az álmom, és a szüleim tudják is. Sőt, ösztönzik, bár nem hiszem, hogy úgy gondolják, bármire is képes lennék egyedül. Biztos vagyok benne, hogy csak a kedvemre akarnak tenni. Apu nem az én érdekemet nézi, hanem a sajátját.

A Columbia Egyetem túl közel van. New York nem jelent menekvést, mert ott lakik a családom. Ott nőttem fel.

Én valami mást szeretnék. Valahol jó messze.

De sosem lesz belőle semmi, ha az apámon múlik.

– Nagyon örülök. Tényleg. – Próbálok lelkesedést színlelni, hátha apu elhiszi. – Köszönöm szépen, hogy beszéltél vele. Alig várom, hogy megtudjam, még hová vennének fel.

– Számít a többi egyetem? Azt hittem, a Columbia a végállomás.

Nem fogom neki felsorolni, mely egyetemekre adtam be még a jelentkezésemet, ahová tényleg szeretnék járni. Még a végén felhívja őket, hogy vegyenek fel, vagy szimplán közli velem, hogy bizonyos helyekre nem mehetek. Ezt nem kockáztathatom meg.

– Jó, ha van választási lehetőség, apu.

– Igaz. Mindig jól jön, ha van több opció is. Afféle B terv. – Szinte látom magam előtt, ahogy helyeselve bólogat.

– Beszélhetnék anyuval?

– Ó, nincs itt velem. Most épp Bostonban vagyok, üzleti úton. Pénteken megyek haza. Inkább hívd fel! Valószínűleg hiányzol neki.

– Épp most töltöttem veletek a hétvégét. – Tegnap délután jöttem vissza a suliba, miután a szüleimmel ünnepeltem a hálaadást.

– Mindig hiányzol nekünk, kincsem, különösen anyádnak. Tudod, hogy mennyire kell neki a társaság. – Tudom. Csak épp nem feltétlenül az én társaságom. Nem mintha apának ez feltűnne. – Milyen volt a suli?

Röviden összefoglalom a napomat, de ügyelek arra, hogy véletlenül se említsem Crew-t, Figet és Maggie-t. Ilyen napom még sosem volt, amióta a Lancaster gimibe járok.

És elég sok napot eltöltöttem már itt. Nem számítottam rá, hogy az utolsó évem ilyen drámai fordulatot vesz, és ilyen gyorsan. Ráadásul ez mind csupa olyan dráma, ami közvetlenül nem is feltétlenül érint, ami fura.

Rendszerint nem találom magamat egy dráma kellős közepén.

Még pár percig beszélünk, de egyszer csak halk női hang hallatszik.

– Harvey, induljunk!

– Majd később beszélünk, kincsem. Csak el akartam újságolni neked a jó hírt. Meséld el az összes barátodnak! Szeretlek, szia. – Befejezi a hívást, mielőtt én is elköszönhetnék tőle.

Ki szólt apunak, hogy indulniuk kell? Egy üzlettársa? Az asszisztense? Tudom, hogy új asszisztense van, bár a nevére nem emlékszem.

Vagy egy másik nő lenne?

Tudom, hogy korábban is megcsalta már anyut.
Az apuhoz hasonlóan tekintélyes férfiaknak ez mintha a szokásuk lenne, ami kiábrándító. Talán pont ezért annyira fontos nekem a hűség. Talán ezért félek összejönni egy fiúval.

Ahogy elnézem, a fiúk nem sokáig maradnak. És a legtöbbjük képtelen a hűségre, mintha a génjükbe lenne kódolva vagy valami. Olyan könnyen elunják magukat, olyan hamar. Mintha amint megkapnak egy lányt, már legszívesebben tovább is állnának.

Ott van például Figueroa és Maggie. Nyilvánvaló, hogy egy ideje van köztük valami, ami szinte felfoghatatlan számomra. A tanárunk hatalmas kockázatot vállal azzal, hogy egy diákkal kavar. Évek óta megy a szóbeszéd róla – már az előtt is, hogy elkezdtem a Lancasterbe járni, de sosem nyert hivatalosan megerősítést.

Viszont az a kisebb vita, amit láttam, egyértelmű megerősítés. Maggie dühös volt. Vajon tényleg azt hitte, hogy Fig megpróbált rám hajtani? Szerintem nem ez volt a célja. Csak kedves akart lenni. Megsajnált, amikor meglátta, hogy kint sírok a folyosón, és elég sokszor hallottam már, hogy a férfiak nem bírják a könnyeket. Apám sosem bírta.

Férfiak… Nem értem őket.

Hirtelen megkívánok egy kis nasit, ezért kihúzom az íróasztalom fiókját, és kiveszek egy nyalókát. Letépem róla a papírt, és a csomagolást belehajítom a kis szemetesbe, aztán becsúsztatom a számba a nyalókat. Szopogatom az édes cseresznyés finomságot, és telerobban a szám cukorral.