A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Patricia Gibney: The Altar Girls

Published by Bookouture in 2023

Első kiadás

Fordította

Bikics Milán

Copyright © Patricia Gibney, 2023

Hungarian translation © Bikics Milán, 2024

Magyar kiadás © Insomnia, Budapest, 2025

Az Insomnia a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Tash Webber

Fotók:

Madarak: frank mckenna @ unsplash

Fa: janko ferlic @ unsplash

Nő: © Stephen Mulcahey / Trevillion Images

Templom: © Stephen Dorey Creative / Alamy Stock Photo

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Az elektronikus verziót ez eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-570-8

A könyv kitalált történet. A nevek, személyek, vállalatok és szervezetek a közismerteken kívül a szerző képzeletének teremtményei. Bárminemű hasonlóság élő vagy holt személyekkel, illetve valós eseményekkel és helyszínekkel pusztán a véletlen műve.

Imádott új unokámnak,

Sonny Lambdennek

HÉTFŐ

ELSŐ FEJEZET

A nyolcéves Willow Devine még sohasem látott ennyi havat rövidke élete során. Az izgalom megbizsergette a lábujjait. Egész nap havazott, aztán kicsit megolvadt, majd estére újra beállt a fagy, és a vékony jégre az éjszaka még több hó hullott. A kislány felvett egy pulóvert, egy virágos, bélelt kabátot, majd a fejébe húzta a sapkáját, és elkiáltotta magát az ajtóhoz vezető lépcső tetején:

– Anya, kimegyek!

Becsapta maga mögött az ajtót, leszökdécselt a lépcsőn, és kicsúszkált az udvaron a szűz hóra. Csodálkozva nézte, milyen mély lábnyomokat hagy. De jó móka! Épp csak megvirradt, bár az ég még mindig inkább sötét volt, mint világos, és Willow máris azon tűnődött, vajon lesz-e ideje hóembert építeni. Talán már nem. Anya még megharagszik, ha nem lesz készen, amikor hívja. És anyánál nem tanácsos kihúzni a gyufát az éjszakai műszakja után. Nem, hóemberre nincs idő. Hóangyalra viszont bőven! Átugrott a gyep másik részére, amit még nem járt össze, majd hanyatt dobta magát a hóba, és karral-lábbal kalimpált, közben érezte, ahogy a hópelyhek elolvadnak nyitva felejtett szájában. A vékony cicanadrágon át a fagy belecsípett a lábába. Ajaj, arról megfeledkezett, hogy a harisnyája átázhat! Most már mindegy, anya persze majd dühös lesz, gondolta. Hátha a hó felvidítja. A felnőttek néha – vagy inkább mindig – morcosak, de a szép fehér, pelyhes hónak még a legmorcosabb arcra is mosolyt kell csalnia. Miközben a zord arcokon töprengett, Willow megpillantotta Harpert, a kishúgát a hálószoba ablakában. Odaintegetett neki, mire Harper elfordult. Vége a mókának, muszáj készülődni az iskolába. Pfuj! Willow felállt, vigyázva, nehogy elrontsa a hóangyalát. Ekkor észrevette, hogy egy bebugyolált alak áll a szemközti ház kapujában. Felemelte a kezét, hogy integessen, de bárki volt is, eltűnt az árnyékban. Valószínűleg egy felnőtt, és a felnőttek már csak ilyen furcsák. Nincs új a nap alatt, gondolta, és berohant a házba.

MÁSODIK FEJEZET

Az ablak deres volt belül. A kisfiúnak tetszett, hogy az ujja a fagyos üveghez ragad. A zúzmarát tanulmányozva azon elmélkedett, hogy olyan, mint egy faliszőnyeg mintája, és azon kapta magát, hogy történeteket talál ki róla. Milliónyi, pókhálóba font fagyos kis figuráról. Vajon ő is közülük való, töprengett. Odakint már sötét volt, nem sokat látott. A falusi házakból kiszüremlő gyér fény épp csak ahhoz volt elég, hogy lássa a hullámok fehér sapkáit és a zúzmarát a sáson, amely új otthonukat, a lakókocsit körülvette. Sóhajtott, és kinyitotta a könyvét. Már huszonkétszer elolvasta, mert csak három könyve volt. Azt kívánta, bárcsak több lenne. De jó is lenne egy új mesekönyv! Vagy egy új legókészlet. Már mindent megépített abból a kevésből, amije volt. Hiányzott neki a legózás. Régebben sok mindent alkotott az apró műanyag kockákból, házakat és városokat, és elképzelt magának egy saját világot, amelyben élhetne. Egy olyan világot, amelyikben a szülei szeretik egymást, és nem válnak el. Ahol vannak barátai, akikkel játszhat. Ahol van valaki, akivel beszélgethet. Ahol nincs mindig hideg, penész és zúzmara. A hullámok egyre bömböltek, a könnycseppek pedig egymás után gördültek le sápadt arcán, és megállapodtak kicserepesedett ajkának sarkában.

HARMADIK FEJEZET

A kemény fagyot előre jelezték, narancssárga riadó volt érvényben. Amikor aztán a rossz idő megérkezett, mégsem volt felkészülve rá senki. Az utakat jégpályává változtatta az ónos eső és a hó; a kocsik sorra elakadtak, számos szélvédő pedig megrepedt, amikor az ajtótulajdonosok forró vízzel próbálták a vastag jégréteget leolvasztani. A sürgősségi osztályokat elárasztották a töréses esetek. Az időseket figyelmeztették, hogy maradjanak otthon, de Alfie édesanyja azt mondta, hogy egy nyolcvanéves úgysem hallgat senkire. Példaként Alfie nagymamáját hozta fel. Alfie elmosolyodott. Bizony gyakran előfordult, hogy a nagyanyja pimasz mosollyal pont az ellenkezőjét tette annak, amire kérték. Alfie a jeges utak miatt nem aggódott. Készült a kóruspróbára. Az anyja azt mondta, nem hagyhatja ki. Itt a nagy esélye, hogy karácsonyeste kitűnjön a szólójával a székesegyházban. Addig minden percet gyakorlással kell töltenie. Még két hét volt hátra a koncertig, de Alfie már minden hangot betéve tudott, és az egyik ének latin szövegét is megjegyezte anélkül, hogy egy mukkot is értett volna belőle. Az anyja azt mondta, gyakorlat teszi a mestert, és az ő Alfie-jának a tökéletességre kell törekednie. Mintha kétéves volna, nem pedig mindjárt tizenkettő, gondolta Alfie. Az anyai szavak még a fülében csengtek, amikor a sekrestye ajtajából a kocsi után integetett. Feltételezte, hogy az anyukája visszainteget, bár látni nem látta: a templomkertben a vastag hó a kinti fali lámpa sárgás fényét visszatükrözve elhomályosította a látását. A templomba lépve az odakint uralkodó csikorgó hideget hirtelen felváltotta a fűtött székesegyház kályhamelege. Levette sapkáját (a nagymamád kötötte, el ne veszítsd nekem!), és zsebre gyűrte. Valahol a közelben egy radiátor kattogott. A fiú a szentély felé indult.

– Hm. Hol vannak a többiek? – motyogta, és úgy érezte magát, mint Kevin a Reszkessetek, betörők!-ben. Ritkán érkezett elsőnek, bár nagyon igyekezett az anyukája. Mivel sokat dolgozott, időre menni nem mindig volt könnyű. De most kivételesen ő volt itt az első, legalábbis nagyon úgy tűnt. Körbepillantott.

Maguire atya nem ült az orgonánál; a hangszer fedele is kulcsra volt zárva. Az oltár mögött élesen világítottak a fények, és a levegőben fojtó tömjénillat terjengett.

– Hahó!

Hangja visszhangzott az öblös csendben. Eltévesztette a napot? Meglehet, bár az anyja óramű pontossággal figyelmeztette, ha a kóruspróbáról volt szó. Bezzeg nyaranta a focimeccsek ügyében nem sietett riasztani Alfie-t. Még a két kis stréber, Naomi és Willow sem volt ott, pedig ők mindig korábban jöttek. Alfie visszament a sekrestyébe. Az öreg vasradiátor egyre kattogott a sarokban, amikor kinyitotta a nehéz ajtót, és kilépett a hóviharba. Most kutyagolhat haza… Ha az anyja megengedné neki, hogy legyen telefonja, mint a barátainak, most felhívhatná, hogy jöjjön érte. Jó, mondjuk, nem nagy táv. Fő utca, Gaol Street, aztán az új bírósági épület, és már otthon is van. Egyáltalán nincs messze. Csak el ne csússzon… mindegy, a vastag hóban úgyis puhára esik. Sapkáját gondosan a fülére húzva neki is indult volna, amikor halk lépteket hallott a háta mögött. Alfie megtorpant, készen rá, hogy hátraforduljon, és megnézze, ki az. Nem félt. Hiszen mindjárt tizenkét éves, és a tizenkét évesek bátrabbak, mint a tizenegy évesek, ugye? A nyugtalanság szikrája a sapkája alatt, a tarkóján mégis kipattant, és kúszott lefelé a gerincén, majd a kötött sál és a rögbimez gallérja táján telepedett meg. Alfie visszafojtotta a lélegzetét, és megfordult.

– Jaj, Mrs. Coyne, maga az! – A megkönnyebbülés úgy áradt szét benne, mintha átszakadt volna egy gát. Rámosolygott az idős hölgyre. – Nem kellene ilyen időben kint lennie. Anyukám szerint ebben a hidegben bárki megfagyhat. Ugye nem akar megfagyni?

A nő megrázta a fejét, szürke fürtjeiről vízcseppek repkedtek a fagyos levegőben. Sápadt ujjaival összehúzta nyitott kabátját, a másik kezével pedig a templom mögé mutogatott. A szeme kiguvadt, mintha focilabda volna, gondolta Alfie. Hülye vén tyúk.

– Mi a baj, Mrs. Coyne? El tetszett veszteni valamit? Szeretné, hogy megkeressem? Tetszik tudni, mennék én, de olyan rossz az idő…

A hangja elakadt, amikor az idős néni elszáguldott mellette. Korát meghazudtolva, mint a szél, keresztülsuhant a templomkerten, és eltűnt a hóviharban. Alfie megcsóválta a fejét, és Mrs. Coyne nyomába eredt. Csúszott a cipője. Bárcsak a bakancsát vette volna fel! Valami megijesztette az öregasszony tekintetében. Anya azt mondta, Mrs. Coyne a templomi irodán dolgozott, mielőtt kóruskísérő lett, és hogy az agya már nem fog úgy, mint régen. Vajon mit csinált odakint a hóviharban? Mire mutogatott olyan vadul? Alfie a génjeiben hordozta a kíváncsiságot. Az anyukáját is mindenki kotnyelesnek tartotta. Főleg azután, hogy a szomszédasszonynak, Mrs. Walshnak elárulta, hogy a férje a Cafferty’sben uzsonnázgat egy fruskával. Alfie elmosolyodott, mert elképzelte, ahogy Mrs. Walsh az anyjával üvöltözik, de aztán elkomorult. Ez nem volt szép anyától. Mégsem tudta legyűrni a kíváncsiságát, és követte Mrs. Coyne lábnyomait, amelyek gyorsan halványultak a szakadó hóban. A templom mögött sötét volt, csak a sekrestye ólomüveg ablakának fénye vetett szivárványos foltot a fehér hóra. Ekkor Alfie megpillantotta, mi rémítette halálra Mrs. Coyne-t. Először lenyűgözte a látvány, de aztán úgy érezte, üvöltenie kell. Ám a torka nem engedelmeskedett, és csak halk, vonításszerű nyöszörgés jött ki a száján. A párát átszínezte a sekrestyeablak fénye. Ekkor lépések ropogtak a hóban. Ezúttal már sikerült felüvöltenie.