Robag Solkim

ArthuR

Fekete Sas Kiadó
Budapest, 2024

© Robag Solkim, 2024
© Fekete Sas Kiadó, 2024

Fekete Sas Kiadó
Alapította Fazakas István 1990-ben.
Az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők
Egyesülésének tagja.
1136 Budapest, Pannónia u. 14.
Telefon: +36 1 780 0076
+36 20 9316 669, +36 20 2317 924
E-mail: feketesas@feketesas.hu
Honlap és internetes áruház: www.feketesas.hu
Felelős kiadó Fazakas István

Borítóterv: Robag Solkim
© Robag Solkim, 2024

ISBN 978-615-6168-96-2p>

Ajánlom ezt a könyvet nagyszüleimnek, akik gyermekkoromat jelentették – azt a téli, meleg szobában hullámzó, ködbe csavart és a csillagok leheletétől jégvirágos tájat, melyben minden úgy gyökerezik, mint a föld legsötétebb mélységeiben, és melyből mégis minden kibomlik a nap hívó szavára. Továbbá ajánlom mindazoknak, akik olyan szeretettel veszik kezükbe, mint ahogyan én azt megírtam.

Mindaz, ami e könyvben olvasható, igaz és megtörtént – és minden pontosan úgy történt meg, ahogyan az le lett írva.

Ezen írás Arthur király saját keze munkája.

Minden más, e könyvben nem szereplő egyéb eseményt, amely Arthurral és környezetével kapcsolatos, a múlt jótékony felhői takarják. Éppúgy, mint minden olyan emberi gondolat, érzés és cselekedet igazságát, melynek kiismerhetetlen oka a végtelen múltban gyökerezik, beláthatatlan következménye pedig a mérhetetlen jövőbe vész.

(Ismeretlen)

„Ha nem találod az életben az igazságot, akkor keresd az igazságban az életet.”

(Din Eidyn, 537., szerzője ismeretlen)

„Megmondom én neked pontosan, mit gondolok az életről... – mondta a vörös hajú, dús szakállú férfi, kinek furcsa amulett függ mindig a nyakában, és bölcsessége közismert a környező falvakban –, de tudod mit, inkább mutatom – kiáltotta, és széles nagy mosollyal az ábrázatán kivonta irgalmatlanul nehéz kardját.”

(Jarlshof, 1008., szerzője ismeretlen)

„Te csak tedd azt, amit tenned kell, és ne ítélkezz senki felett! Mert minden tett következménye beláthatatlan. A legrosszabb szándékkal elkövetett vagy csupán annak gondolt cselekedetek is a világ túlélését jelenthetik.”

(Peking, 1966., szerzője ismeretlen)

1.

A szekér nagy zökkenéssel megállt.

Goewin csak ekkor tért magához. Körülnézett, és első gondolata az volt, hogy megérkezett. Elképzelése sem volt, hogy hová, de azt tudta, hogy előbb-utóbb le kell szálljon kényelmesnek érzett helyéről, és meg kell tegyen valamit. De hogy pontosan mit, azt a legsűrűbb homály fedte. Megpróbált pillanatnyi érzéseibe kapaszkodni, hogy így fejtse fel a jelenhez vezető út fonalát. Ami elsőként eljutott a tudatáig, az az ősz színeinek jóleső kavalkádja volt. Szerette mindig is ezt az évszakot, és most ősz volt – ebben még úgy is biztos lett volna, ha ki sem nyitja a szemét. Igazság szerint a szeme mintha csukva is lett volna ekkor, vagy legalábbis oly szűk résnyire nyílt csak, melyen keresztül mást megpillantani úgysem lehet, mint fények furcsa játékát. Illatokat érzett. Keményfák füstjét, az agyagos föld meghitten olvadt szagát, viseltes ruhájának kipárolgását, különféle házi- és vadállatok szagát, és még valamit, amit ő mindig csak úgy nevezett: észak végtelen és szabad illata.

A kocsi ekkor halk nyikorgásba és dülöngélésbe kezdett, jelezvén, hogy hajtója leszállt a bakról. Goewin még képtelennek érezte magát, hogy cselekedjék. Ekkor eszébe ötlött valami, amit nem tudott másként értelmezni, mint egyfajta boldogságérzést, mely élete alkonyán oly sok megfáradt embert s állatot lep meg mind sűrűbben, ha szíve nemes harcoktól edzett, testét folytonos teendők sanyargatták, miközben lelkét átjárja a tökéletes béke és megnyugvás, hogy elvégeztetett minden, aminek el kellett. De ez az érzés, ami egyre gyakoribbá vált Goewinnél, most kapott még egy különleges ízt is. Igen, érezte az asszony, a gyermekkor mosolyra fakasztó érzése. És már meg is jelent lelki szemei előtt, hogy miért. A poros út, a szekér ritmikus imbolygása, ami bár mostanra abbamaradt, de oly kedves emlékeket idézett fel számára. Gyerekkorában többször volt úton az egyik távoli falu éves vásárára igyekezvén, megfürödve és kiöltözve, eltelve csupa képzelgéssel és kalandvággyal, a rá váró új élmények tenyeret nyirkosító izgalmával, mint mikor valaki egy új, addig nem látott s így félelmetes világ csodája felé indul. Igen, az út, a szekér. Maga sem tudta, mikor ült utoljára szekéren. De most ott volt, és nemsokára le kell szálljon róla. De még nem. Eszébe ötlöttek a színek, a hegyek közé szorult erdők, a zúgó folyókon átívelő, kővel kirakott hidak, a mélységesen zöld fűtől meghajló dombok, melyek semmihez sem foghatók, itt, a felföldi britónok, piktek meg gaelek földjén...

– Asszonyom, megérkeztünk – szólt hozzá türelmesen a kocsis, miközben karját Goewin felé nyújtotta, talán arra várva, hogy az idős asszony csak úgy beleugrik.

Goewin mosolyogva nézte a kocsist, majd erőt véve magán, lassan, egymaga lekapaszkodott a szekérről.

– Asszonyom! Majd értesítsen, ha jönnöm kell – szólt a ránézésre szintén idős kort megélt ember, majd korát meghazudtolva fürgén felugorva a szekérre, jelzett a lovaknak, s pár pillanat múlva már messze járt, s csak mint apró árnyék kanyargott a távoli úton a sűrű füstben és a lemenő nap fényében imbolygó falucska irányába.

Amint a szekér és hajtója beleveszett a messzeségbe, Goewin végignézett magán. Barna bőrcsizmájától „ünnepi” gyapjúkabátja apró szakadásaiig – ez utóbbiak nem voltak feltűnők, de ő pontosan tudott mindegyikről. Majd felemelte tekintetét. Ekkor pillantotta csak meg a várat, ami ott állt éppen előtte. Furcsa érzés járta át. Az épület méretei cseppet sem voltak elhanyagolhatók, ennek ellenére ő eddig észre sem vette. Nem messze tőle, egy masszív tölgyfa híd túloldalán vassal kivert kapu állt, melyet olyan falak öleltek körül, melyek ha nem is örökkön örökké, de szinte bizonyosan az idők végezetéig állni fognak majd. Mindenféle és fajta futónövények által átszőtt hűs, ősi kövek ontották magukból évszázados tudásukat. A falak fölött ilyen-olyan formájú tornyok és egyéb érdekes épületek látszottak, melyek összességében és valami megfoghatatlan okból kifolyólag a reményt és a biztonság érzetét sugározták az asszony szívébe.

Miközben Goewin áthaladt a hídon, a kapu hangos és mély nyikorgó zajok közepette felnyílt. Ám a bejáratot senki sem őrizte, vagy legalábbis az asszony nem látott egy teremtett lelket sem.

– Érdekes, még mindig nem tudom, miért vagyok itt – gondolta, miközben fel sem tűnt számára, mily határozottan haladt keresztül a bejáraton.

2.

A tanácsterem, akár a Stafa-sziget sárkánybarlangja, hosszúkás volt, mérhetetlenül magas, és mennyezetét több öl vastagságú oszlopok tartották. Hatalmas, lőrés formájú ablakain a hold tiszta fénye szivárgott keresztül, hűvös magabiztossággal, de mégis érdeklődve. Berendezése igen puritán volt, de nem abban az értelemben, mintha bármi is hiányozna belőle, inkább csak semmi olyan nem terhelte levegőjét, ami feleslegesnek lett volna mondható. Három hatalmas kandalló sorakozott a terem hosszában, míg a távoli, égbe vesző mennyezetről lógva grandiózus gyertyatartókban járta táncát a láng számtalan testes faggyúgyertya csúcsán. A falak szinte meztelenül mutatták meg szürke gránit textúrájukat, melyekről csak néhol lógattak le pár szőttest, vagy helyeztek el azokon megrozsdásodott dárdát, kardot vagy bőrrel kikészített tömörfa pajzsot.

A terem középpontjában hatalmas, az évszázadok alatt kővé dermedt faasztal nyújtózott, mely körül megszámlálhatalan sok szék sorakozott. Egyiken-másikon különféle pózokban, viseltes lovagi öltözékben üldögélő alakok társalogtak halkan. Érezhetően vártak valamire. Az asztalon boroskancsók, savanyúvizes üvegek, mézsörrel telt csuprok társaságában egyszerű tálakon kenyér, sajt és rostonsült várakozott.

Mindent átjárt a múlt nehézkes illata, amely mindig nyugalmat csempész azok szívébe, akik értik a létezés szavát, és félelmet azokéba, akik értetlenül állnak előtte.

Ekkor a terem végében található, masszív kapuzatnak is beillő dupla szárnyú ajtó hatalmas robajjal kitárult, és nagy hangzavar közepette furcsa kinézetű, igen bő és színes vászonruhában pompázó, maga mögött koszos fehér uszályt lobogtató, megtermett, szakállas alak lépett be valami szolgálóféle társaságában, kinek szemei különböző irányokba álltak, mégis egyfajta komoly koncentrációt sugárzott tekintete.

– ...és még csak igazán szükség sem volt rá. Sok hűhó... – kiáltotta mély és öblös nevetés közepette a szakállas férfi. – De nézd csak, Mael, itt a mi híres és párját ritkító kompániánk!

Az asztal körüli székek szinte egyszerre repültek többarasznyit hátra, amint az üldögélő sokaság az újonnan érkező tiszteletére talpra állt. Mindenki barátságos és mégis átható tekintettel követte a nevetgélő ember közeledtét.

– Ó, köszönöm, barátaim. Üdvözöllek újra mindannyiótokat, itt, szerény hajlékomban, ebben a különös – majd rövid szünetet tartva a távolba révedt tekintete – és sajnos újra vészterhessé váló korban. De üljetek csak vissza, és fogyasszatok bátran, amíg kissé magamhoz térek, és fáradt szemeimet megpihentethetem kedves arcotokon.

A lovagok helyet foglaltak, de tekintetüket egy pillanatra sem vették le házigazdájukról.

– Na most, Mael, mondd akkor meg nekem, miért van itt megint ennyire hideg ebben a tanácsteremben! – pillantott a szakállas ember a mellette helyet foglaló szolgálóra.

– Királyom – kezdte Mael kissé erőtlen hangon, majd megköszörülve torkát, jóval hangosabban folytatta –, én több ízben is hangsúlyoztam, hogy szükségünk lesz tűzifára, még akkor is, ha szerfelett megdrágult a beszerzési ára.

– Ja, igen – kapott a fejéhez a király, miközben könnyed mosolyt küldött a rá irányuló, kíváncsi tekintetek felé –, hát persze. Húsz százsúly fáért egy kétéves bárányt kérnek! Hát megbolondult ez a világ?

– Nincs mit tenni. Viszont mi megadhatunk nekik bármennyi bárányt, amennyit csak kérnek – duruzsolta nyugtató hangon a szolgáló. – Hát mégiscsak a királyról van szó! – tört ki belőle egy halk nevetés, mellyel érezhetően túllépte kissé az illem határait.

A király hosszasan nézett maga elé. Gondolatban megvizsgálta a tányérokat, a fabögréket és kupákat, majd felnézett a terem mennyezetét uraló mély és titokzatos sötétségbe.

– Szó sem lehet róla! Ne gondolják, hogy bármit megengedhetnek maguknak! Nem fogjuk pártolni ezt a szabad rablást – mondta ezúttal kissé indulatosabban a király, de kedélyes hangulatát nem engedte elrontani.

– Vágathatunk ingyen is fákat az erdőből... – próbálkozott Mael, és egyik szemével a király arcvonásait figyelte, míg a másikkal az előtte levő tányért.

– Ha lejjebb engedik a fa árát, kapnak bárányt. Addig pedig nem fűtünk. Amúgy sem tesz túl jót az egészségnek az a nagy meleg – majd rácsapott az asztalra, jelezve, hogy a témát lezárta. – Kedves barátaim... – kiáltotta felállva, hogy jól láthatóvá váljék teljes életnagyságában, amikor hirtelen kivágódott a bejárati ajtó, és egy idős asszony lopakodott be rajta, olyan képet vágva, mintha éppen teljes titokban közelítene az asztalhoz, s nem pedig egy sereg tanácstalan ember figyelmének kereszttüzében. A meglepő eseményt az egyik őr megjelenése tette teljessé, aki két kezével mutogatott a nő feje fölött a teremben tartózkodóknak, hogy ő bizony mindent megtett, hogy visszatartsa az engedély nélküli belépéstől.

A csarnokra hirtelen hatalmas csend ereszkedett, amit csak az asszony csoszogó léptei törtek meg kissé és tettek még hangsúlyosabbá. A pillanat varázsát úgy látszik senki sem kívánta megtörni, hiszen még egy halk köhintés vagy evőeszköz-csörrenés sem hallatszott. Majd mikor már nem lehetett tovább növelni e furcsa helyzet feszültségét, a király megköszörülte a torkát, mintegy hozzászoktatva az érkezőt a felismeréshez, hogy nincs egyedül. Majd így szólt:

– Kedves asszonyom, mondja csak, miben segíthetünk így estefelé ezen a sajátságos helyen, amit mi így egymás közt lovagteremnek nevezünk, és nagyjából olyan célokra is tartunk fenn, ami e megnevezésnek többé-kevésbé megfelel – kérdezte, és mosolygós tekintetével az asszonyt vizsgálta, aki mintha tényleg csak egy hangra várt volna, hogy a szemeit is használhassa végre.

Az asszony körülnézett, majd megilletődve válaszolt.

– Jaj, nemes uraim! Nem is tudom, mit mondhatnék. Az emlékezetem olyannyira cserben hagyott, hogy sem azt nem tudom, hol vagyok éppen, sem azt, hogy miért vagyok itt, de őszintén szólva, még abban is bizonytalan vagyok, hogy ki vagyok én egyáltalán – mondta remegő hangon, és fáradt tekintete a jelenlevőkön vándorolt ide-oda.

– Akkor ne aggódjon semmi miatt, kedves néném, majd mi találunk valami nevet magának. És higgye el, ha kissé megmelegszik itt körünkben... habár fűteni nemigen tudunk a haramia favágók árai miatt – ezzel jelentőségteljesen szolgálójára pillantott –, mindenesetre ebben a megértő baráti körben gyorsan megfejtjük ezt az érdekes kis rejtélyt – visszhangzott a terem falai között a király megnyugtató hangja. – Jöjjön, csak jöjjön! Ide mellém – és baljára mutatott, majd a kijelölt helyen levő magas támlás széket hátrahúzta, hogy az idős asszony kényelmesen leülhessen.

– Köszönöm – mondta a nő, mikor elhelyezkedett, és zavartan mosolygott maga elé.

– Na, akkor, drága asszonyság, arra talán emlékszik, hogy mi is az a dolog, ami oly gyönyörűséges, és mégis a férfiakat gyorsabbá, míg a nőket lassabbá teszi?

Az asszony arca felderült, és széles mosolyra fakadt.

– Hát persze, uram! A szerelem – és kedves, gurgulázó nevetése visszhangzott a teremben, míg minden jelenlevő nagy hahotára nem fakadt.

– Szóval, nem tudjuk, milyen szép névvel áldotta meg az ég, igaz-e? – nézett rá huncut mosollyal a király, miután újra csend lett.

– Nem, sajnos – érkezett a bizonytalan válasz.

Ekkor az egyik székből felemelkedett egy fiatal férfi, és megköszörülte a torkát.

– Királyom, ha szólhatok néhány szót...

– Megtisztelsz vele, Parsifal – válaszolta a király.

– A hölggyel már találkoztam Maybole várában. Ha jól emlékszem, Anfortas király leányának, Sigunénak a szolgálója – mondta a lovag, és barátságosan a nő szemébe nézett.

Az idős asszony bátortalan szemei ekkor hirtelen kitágultak, és a megvilágosodás minden létező jele szélvészként söpört végig arcán.

– Igen, így van, ahogyan a lovag úr mondja – hadarta a nő –, és most már azt is tudom, hogy éppen őmiatta, Parsifal miatt érkeztem ide, Camelot várába – és remegő kézzel a lovagra mutatott, majd illetlenségnek érezve meggondolatlan mozdulatát, gyorsan elrejtette kezét. – Az én egyszerű nevem pedig... igen, igen... Goewin. Legalábbis úgy emlékszem, így hívtak mindig is azok, akik számára jelentett valamit csendes és eseménytelen életem. És akkor, ha jól értem, uram, ön csakis Arthur lehet, minden britónok nemes és szeretett uralkodója – és ekkor a mellette ülő és őt mosolyogva vizsgálgató férfira emelte tekintetét, majd gyorsan hátratolta székét, hogy valahogyan a férfi lába elé borulhasson, ha ebben meg nem akadályozza maga Arthur király.

– Ó, erre igazán semmi szükség – nevetett a király, és visszasegítette az asszonyt a helyére. – Nem vagyok én különb senkinél, főleg nem nálad, kedves néném. Talán csak a felelősség nagyobb súlya, mely jobban görbíti hátam a tiednél. Bár látom, ebben akár versenyre is kelhetnénk, a te hátadat sem kímélte a sors – és végigsimította kezét Goewin kissé meghajlott gerincén.

– Bizony versenyezhetnénk, királyom – mosolyodott el az idős asszony. – A szegény ember többet néz lefelé, mint fölfelé életében. De nem cserélném el sorsomat mégsem, senki emberfiával. Mert láttam oly sok szépet, aminél többet úgysem lehet.

Arthur szemei megcsillantak, miközben az asszonyt figyelte megértő mosolyával.

– Hát láttad-e a legeslegszebbet ott fent északon, ami oly távol esik birodalmamtól, hogy a fekete gólya is hetekig vándorol oda, hogy megpillanthassa?

Goewin maga elé nézett, míg közben kezeit az ölében dörzsölgette egymáshoz.

– Láttam bizony – kántálta maga elé. – A legnagyobb sötétség napjaiban, amikor jég borította még az égig érő fák gyökereit is, és ködpamacsok lebegtek az emberek orra végén. Akkor láttam. Fent, messze északon, ahol már csak a tenger az úr, és rajta csikorgó, kemény fénypáncél tükrözi azokat az álomszép fényeket, mint az érett áfonya színe vagy a legkövérebb fű zöldje, meg a nap meleg sugara, ami nyújtózik minden felé, hogy fátyolként hulljon alá az égből és folyjon rá a láthatárra – mondta Goewin olyan áradó hangon, mint akinek éppen látomása van.

– És láttál tán valaha olyat, ami még ennél is szebb volt életedben? – kérdezte a király.

Goewin elmosolyodott.

– Igen. Mintha minden pillanat ilyen lett volna. Hiszen nem volt olyan az életemben, amire ne úgy emlékeznék, mint gyönyörűre. És furcsa, de talán a legfájóbb pillanatok azok, amiknek emléke a legértékesebb számomra – mondta, és mélyet szippantott a terem hűvös levegőjéből. – Volt egy bárányom kislány koromban. Az a bárány volt a legkedvesebb barátom. Mikor egyszer távol jártam otthonomtól, és végre hazafelé tartottunk, alig vártam, hogy megölelhessem kedves kis állatomat. Még neve is volt neki. Ebrilnek hívtam, mert kora tavasszal született. Szüleim nagyon várták, hogy hazaérjek, még finom étellel is kedveskedtek nekem. Később tudtam meg, hogy amit megettem, az Ebril volt, vagyis legszeretettebb társam. Olyan rosszullét fogott el akkor, hogy úgy éreztem, mindent kihányok magamból, amit csak valaha ettem életemben. De mégsem tettem, királyom – és könnybe lábadt szemét Arthurra szegezte. – Úrrá lettem magamon. Az Ég minden erejét segítségül hívtam, de nem adtam ki magamból egy falatot sem. Mert úgy éreztem, a legszörnyűbb dolog lenne, amit még elkövethetek ellene. Így magamban tartottam, és úgy éreztem, hogy a kis teste a testemmé válik, a lelke pedig bennem él tovább, örökkön örökké – fejezte be meséjét az asszony, miközben könnyeivel küszködött.

– Kedves Mael, ne tátsd tovább a szádat, hanem légy oly jó, és hozz kedves vendégünknek egy kevés forralt almabort, meg hozzá néhány falatot a tálakról, bizonyára megéhezett – nézett Arthur az asszonyra, aki még szipogott egy keveset, de egyáltalán nem ellenkezett. – És szólj aztán annak a néhány naplopónak, akik hangszerükkel olyan hangulatot bírnak teremteni, hogy az ember vagy elfeledi tőle minden bánatát, vagy éppenséggel oly végtelenül bánatos lesz tőle – eresztette ki mély, öblös nevetését a király, hogy az betöltötte még a terem legtitkosabb zugát is.

Így hát kis idő múlva nagy vidáman besomfordált két szakadt ruhás alak, akiknek gúnyája éppoly tarka volt, mintha a király stílusát követték volna. Az egyiknél hatalmas duda volt, míg a másik egy kisebb hárfát cipelt magával. Letelepedtek az asztaltól nem messze, és jókedvűen nekiláttak dallamos hangokkal megtölteni a teret.

Miután egy ideig csak a zene hallatszott, a jelenlevők pedig a legnagyobb csendben ettek-ittak rendületlenül, Arthur intett a zenészeknek, hogy kicsit távolodjanak el a terem végébe játszani, hogy így a lovagok megértsék egymás szavát.

– És most, kedves Goewin, hadd kérdezzem meg tőled, voltaképpen mi az, amiben Parsifal segítségét kéred, és hogy személyes ügyről van-e szó, vagy mi is segítségedre lehetünk?

– Azt hiszem, bár megbízásom szerint Parsifallal kell beszéljek, ha ő nem bánja, előttetek is beszámolhatok minderről.

– Egyáltalán nem bánom, kedves Goewin – mondta jól hallhatóan Parsifal. – Itt mi mindannyian jó szándékkal viseltetünk egymás iránt, így nincsenek ilyen jellegű titkaink egymás előtt.

Az idős asszony gondolkodott egy darabig, majd Arthur felé fordult.

– Királyom! Messze földről érkeztem ide, ahogyan jó lovagod, Parsifal is említette, Maybole várából. Anfortas király küldött, mivel a királyi udvart olyan rontás emészti, amilyen szörnyűségesről talán senki sem hallott, még itt, e számtalan kalandot megélt lovagok között sem, akik pedig bizonyára bejárták már széles e világot, s láttak mindent, amit csak lehetett.

– És mi volna az a szörnyű rontás, amitől szenved Maybole népe? – kérdezte a király.

– Hát éppen ez az – mondta az idős asszony –, hogy nem tudunk semmit, nem emlékszünk semmire. Ha a király leánya, Sigune kisasszony nem talál rá arra a kis lenvászon anyagra, amire Parsifal nevét hímezték, sosem jut senki eszébe a királyi várban, hogy létezhetnek rajtunk kívül a földön más emberek is, akiknek a segítségét kérhetnénk. Hát ezért vagyok itt, hogy megkérjem Parsifal lovagot, legyen oly jó, és induljon mihamarabb Maybole-ba, amíg nem késő, és nem történik olyan tragédia, ami már helyrehozhatatlan.

Arthur egy ideig csendesen elmélkedve hallgatta az asszonyt.

– És vajon miből gondolja Anfortas, hogy Parsifal bármiben is a segítségetekre lehet?

– Arról sajnos mit sem tudok. Én csak ezt a megbízást kaptam. De ha mondhatnék olyasmit, amit csak személyes megérzéseim mondatnak velem, akkor azt válaszolnám, királyom, hogy nincs más lehetőségünk. Parsifal az utolsó esélyünk.

– Királyom – szólt Parsifal –, több okból is azonnal kész vagyok elindulni Anfortas udvarába. Egyrészt, hogy segítségére lehessek Maybole népének, ha már csak bennem látják a reményt, másrészt személyes okok is vezérelnek, ugyanis így lehetőségem nyílik jóvátenni valamit, ami a mai napig a lelkemet nyomja.

Arthur hosszasan nézett a lovagra.

– Bízom benne, hogy sikerrel jársz, Parsifal. Ugye tisztában vagy azzal, hogy Maybole várában őrzik a Grál kelyhet?

– Igen, királyom, tudok róla – felelte azonnal a lovag. – Így mindez nyilvánvalóan nem lehet véletlen.

– Mint ahogyan semmi sem – vágta rá Arthur, és merően nézett Parsifal szemébe. – Ugye tisztában vagy vele, hogy nagy szükségünk volna arra az ereklyére, most, hogy a világ kerekén újabb nagy fordulat készül?

A lovag határozottan bólintott.

– A jövő beláthatatlan, drága barátaim – folytatta Arthur, és végignézett az asztal körül ülőkön –, mégis felfénylik mindig szemünk előtt egy homályos kép, melyet mint a víz felszínét remegteti az idő, és ebben a képben benne van nemcsak jövőnk, de múltunk és jelenünk is egyaránt. Ha szemünket erre a láthatatlan képre szegezzük, s hagyjuk, hogy minden pillanatban áthasson bennünket annak fénye, akkor mindig tudjuk, mit kell tennünk. A kép folyton-folyvást változik, és mégis mindig ugyanazt mutatja.

– Királyom, hozzam el a Grált, hogy segítségünkre legyen? – kérdezte a lovag, bár arcára az volt írva, hogy már döntött a dolog felől.

– Igen, persze – dörmögte Arthur. – Köszönöm.

Parsifal felállt az asztaltól, mosolyogva bólintott az asztalnál ülő társai felé, és az asszonyhoz ment.

– Jöjjön, kedves Goewin asszony, elkísérem a faluba, ahol lesz bőven ideje kipihenni az út fáradalmait. Én pedig holnap reggel korán útra kelek, hogy mielőbb Maybole-ban lehessek.

Az asszony kedvesen bólintott, és együtt elhagyták a termet.

Amikor Arthur is felállt helyéről, a teremben tartózkodó összes lovag hasonlóképpen cselekedett.

– Gawain!

– Igen, királyom – szólalt meg egy idősebb lovag, az asztal túlfelén.

– Holnap reggel indulj Parsifallal együtt nyugatra. Rád legalább olyan fontos feladat hárul, mint rá, de neked északon lesz dolgod. Akárcsak Lancelotnak, aki, úgy látom, pillanatnyilag nem tartózkodik körünkben. Amint megérkezik, kérlek Gawain, együtt gyertek a szobámba, hogy a részletekről beszélhessünk.

– Úgy lesz, királyom – hajolt meg az öreg lovag, kinek haja és szakálla ezüst színű volt, akár a hónapos hó, melynek tetejét kormos szél edzette, repedéseiben pedig szürke varjak pislognak.

Arthur maga is meghajolt lovagjai előtt, akik mindig érezték tekintetéből és lényéből áradó mosolyát, még akkor is, ha féktelen haragra gerjedt, vagy mérhetetlen szomorúság gyötörte. Aztán csak néztek utána, amint hatalmas és jellegzetes alakja eltűnik a kijáratban. Hirtelen végtelen üresség támadt a teremben. Mint amikor olyan valaki távozik egy helyről, aki nem pótolható, miközben mindenki érzi, hogy soha többé nem tér már oda vissza.

3.

A szoba nélkülözött minden cifraságot és túlzó kényelmet, ezzel szemben az otthonosság és praktikusság érzetét keltette. A kis kandallóban hangosan sercegett a tűz, mint amikor a fenyőfa gyantája a bírhatatlan forróság miatt panaszkodik. A helyiség nagy részén egy hatalmas tölgyfa ágy nyújtózott, éppen szemben a jó két mérföld széles tóvá duzzadó Forth folyóra és Sruighlea síkjára nyíló hosszúkás dupla ablakkal, vagyis pazar kilátást biztosítva a benne alvónak. Ezenkívül egy szekrény, valamint papirusz- és pergamentekercsekkel sűrűn megrakott polcok tartoztak a berendezéshez. Az ablak előtt két kényelmes karosszék állt még egy kis faragott asztallal, az egyik sarokban pedig két megtermett, vaspántokkal megerősített ébenfa láda díszelgett. A falakat egy óriási és néhány kisebb színes, bár fakó és ósdi szőnyeg borította, a kőpadlót szintúgy.

Az ablak mellett egy dézsában álló, kiszáradt fa görcsös ágai tekergőztek, melyen egy nagy termetű, színes papagáj üldögélt, és furcsa krákogó hangot hallatott. A madár nem rejtette véka alá, hogy kizárólag gazdájával hajlandó szóba állni, mivel másokra szürke kis nyelvét nyújtogatta, és többnyire érthetetlen, de egyértelműen csúfolódó megjegyzéseket tett.

– Apám, aggódom érted – mondta köszönés helyett Aryan a bejáratnál álldogálva.

– Gyere csak beljebb, és ülj ide, kényelmesen – mutatott az egyik karosszékre Arthur, miközben másik kezével a szakállát simogatta.

Aryan szomorúságot sugárzó arccal lépkedett végig a szobán, hogy leüljön az ablak előtt, majd kinézett a homályba boruló tájra.

– Nagyon furcsán viselkedsz mostanában – folytatta –, egyáltalán nem úgy, mint régen. És végképp nem úgy, mint ami egy nemes, nagy királyhoz illene.

– Miért, mi illik egy nagy királyhoz? – nevetett jókedvűen Arthur, és maga is odaült ócska köpönyegében a kis asztalhoz.

– Hát, legyen először is meggondolt. Megjelenése erőt és tiszteletet parancsoló. Hogy mindenki tudja, képes erősen kormányozni ezt a szép országot – szavalta a lány átszellemülve. – Hogy ne vetemedjen senki olyan cselekedetekre, mint tették a katonáid az előbb – mondta a lány, majd mikor látta, hogy apja arcáról nem tudta letörölni a jókedvet, összehúzta szemöldökét. – Hát nem láttad? Mosolyogtak, legyintgettek, szinte egyenesen kacagtak rajtad. Szörnyű volt.

– Ó, hát hadd nevessenek!

– De miért, hát tényleg elpártolt tőled a józan ész, mint sokan hangoztatják? – a lány nem küszködött tovább elkeseredésével, és elsírta magát.

Arthur átnyúlt az asztalka felett, és a tenyerébe rejtette lánya fehér és jéghideg kezét.

– Aryan, jól figyelj rám! Sok mindenre döbbentem rá az elmúlt években. Volt időm bőven gondolkodni, hogy ily hosszú békés időszakot ajándékozott nekünk az Ég ebben a szánalmas, vérrel és halállal teli életben. Már nem vagyok az a büszke ember, aki voltam. Sőt, egyenesen megvetek minden emberi büszkeséget, mert tudom, pusztán félelmeinket leplezi. Semmivel sem vagyok hatalmasabb és erősebb, mint mások. Csak egyszer hajdanán, már magam sem tudom, miért, hirtelen király lett belőlem.

Lánya megtörölte szemét, és áthatóan nézett apja szemébe.

– De apám, nem is oly rég még egyáltalán nem így gondolkoztál. És lehet, hogy nincs éppen háború, de a békében talán még gonoszabb dolgok történnek, csak észre sem vesszük őket, vagy úgy hozzájuk szoktunk már.

– A helyzet nem olyan komor és súlyos, mint látni véljük – folytatta Arthur. – Egy kis humor meg tréfa nagyonis gyógyírt jelenthet mindenre.

– Nem mondhatod ezt komolyan! Tudod, mennyire szeretlek téged, és nagyon féltelek. Kislány korom óta te voltál nekem a minden. És mindig arra gondoltam, hogy ha egyszer rám talál egy szép, tündöklő napon az a férfiú, akire várok, tudom, pontosan olyan kell legyen, mint amilyen te is vagy. Hát ezért kérlek szépen, hogy most fordítsuk komolyra a szót – és mutatóujját az ég felé nyújtotta maga előtt. – Az őrület biztosan nem azonos a tréfával. És ahogy te viselkedsz mostanában, abban nem találni semmi vicceset.

– Lehet, hogy igazad van, kislányom. És lehet, hogy őrült vagyok. Ám azok az emberek, akiket te normálisnak látsz, lehetséges, hogy csak félnek önmaguk lenni. Félnek attól, hogy kilógnak a sorból, és ezért magukra maradnak. Így inkább a tömeggel tartanak, és pont úgy viselkednek és gondolkoznak, mint mások, vagy amit mások elvárnak tőlük – mondta komolyan Ar-thur, és közben hosszú, vörös szakállában úgy szántott végig ujjaival, miként lazacok a vízesésben.

– Ezért aztán lassacskán – folytatta – azt sem tudják már, hogy kik ők valójában, mert nincs bennük semmi, ami megkülönböztetné őket. Semmi egyéni, semmi sajátos. Pedig az embernek éppen különlegessége adja az értékét, az életének pedig értelmet – mondta, és megcsókolta Aryan kezét. – Az a valami, amivel kiegészíti ennek a tarka világnak a hiányzó darabkáit, mert nélküle bizony hiányos volna.

– De apám, egy bolond embert hogyan tisztelhet egy ország? – kérdezte a lány még mindig kétségbeesetten. – Ha pedig nincs tisztelet, akkor csak idő kérdése, és a halálos ítéleted már meg is van írva.

– Hidd el, rosszul látod ezt. Mindenkinek vannak ellenségei. Még a leginkább szeretetre méltó embereknek is. Hát még a leggyűlöletesebbeknek. De mondd csak, te kitől félnél igazán? A legerősebbnek vélt embertől, aki kiszámítható, mert normális, vagy egy olyan valakitől, aki kiszámíthatatlan?

A lány megrázta a fejét, de halvány mosoly jelent meg a szája sarkában.

– Tudom, hova akarsz kilyukadni.

– Hidd el, az őrültektől jobban retteg a nép, mint az erősektől – mondta nevetve a király, és Aryanra kacsintott. – Erősektől? De hát miféle erősekről beszélünk egyáltalán? Az olyan ember, aki nem ismer tréfát, mutathat bármekkora erőt... ugyan, nyisd csak fel kemény páncélját, és egy félénk gyermeket találsz bent, aki retteg mindentől. És aki képes volna még az életét is feláldozni azért, nehogy ez kitudódjon. Nem, az igazán bátor ember nem akarja, hogy erősnek lássák. Miért is akarná? – mondta Arthur, és közben felállt, hogy egy gőzölgő vízzel teli ezüst kannát hozzon az asztalhoz. Kitöltötte két csuporba, és mindkettőbe szórt némi citromfüvet és szárított áfonyát. – Hát lásson csak mindenki bolondnak… ugyan kit érdekel, hogy mit gondolnak azok, akiknek sose volt szemük, hogy meglássák az igazságot. Ezeknek mutogassak erőt? Ugyan! – dörmögte szakálla mögött, tettetett haraggal.

– De hát aki nem mutatja erősnek magát, még nem kell, hogy bolondnak tettesse! Vagy szántszándékkal bolondultál meg, hogy rettegjenek tőled? – kérdezte a lány, miközben szürcsölni kezdte a forró főzetet.

Arthur, újra kiengedve öblös hangját, hangos nevetésre fakadt.

– Ó, hát nem volt ez annyira szándékos – és kissé félelmetes, földöntúli mosoly jelent meg a király arcán. – Hidd el, kislányom, azok a legnagyobb bolondok, akik nem látják, mekkora őrültek tanyája ez az egész világ! – kiáltotta Arthur, miközben a szájához kapta kezét, jelezve, hogy az imént túl nagyot talált hörpinteni a forró italból. – Egyszóval ne aggódj, nem vagyok őrültebb, mint bárki más. Csak tán annyi a különbség, hogy rajtam meg is látszik ez.

– Talán én is ilyen őrült vagyok akkor. Azt mondod, csupán leplezem?

– Az esélyed megvan rá, Aryan. Minden ember egy saját világ, benne pislákoló csillagokkal és sötét űrrel. A nemesi vérben amúgy is őrület kavarog – mondta kacarászva Arthur, majd most már óvatosabban emelte szájához a csuprot. – Emlékszem, amikor magunkhoz vettelek, még alig látható apróság voltál. Egész nap csak sírtál reggeltől estig – mosolygott Arthur, és kinézett az ablakon.

Úgy kavargott kint a tejfehér köd, mintha egy edényben kavargatná a szakács. Éppen egy csónak indult az öböl túloldalára, kis árbócán apró lámpás pislákolt.

Aryan is megsimogatta apja vaskos és kissé már ráncos, mégis lágy kezét.

– Volt akkoriban egy karperecem – folytatta átszellemülve a király, még mindig kifelé bámulva az ablakon –, amiről kis csengettyűk lógtak. Te pedig, amikor kézbe vettelek, azonnal bekaptad az egyik csengettyűt, és olyan boldogan szopogattad, mintha az a legfinomabb étel és ital lett volna számodra. Pedig büdös kis csengők voltak, kellemes fémízük lehetett –– nevetett Arthur. – Ó, ha te nem volnál, én már nem is élnék talán. Te vagy az egyetlen, Aryan, akiért még érdemes.

– Ne mondj ilyeneket! – mondta könnybe lábadó szemmel a lány.

– De ha így van! Tudod, az életből kezd kiveszni az igazi jóság és ártatlanság. Úgy romlik meg minden, mint a hús, ha kint felejtik a napon. Pedig az ártatlanságnál nincs szebb és nemesebb dolog a világon. Hát mi másért élne egy apa, ha nem a lánya tiszta szívéért és lelkéért, mondd!?

– Apám, itt van neked ez az ország, ami nélküled semmi volna. Háborúzó, egymással marakodó emberek hordája, önző és tanácstalan emberek gyülekezete. Nagy kincs vagy te nélkülem is, hát ne halljak ilyet a szádból – fenyegette meg kedvesen a lány az apját.

– Nem, te ezt nem értheted, Aryan – mondta kissé bánatosan Arthur. – Emberek, királyok, sorsok jönnek-mennek ebben a nagy forgatagban. Mindenkinek megvan a maga helye, még ha nem is tud róla. És mindenkinek pontosan ott van a helye, ahol éppen van. Ha máshol lesz, akkor pedig ott. Akarom, nem akarom, én akkor is király vagyok, és megteszem, amit tennem kell. De ami fontos nekem, és ami az élet értelmét jelenti, az te vagy, senki más.

Kicsit hallgattak, és egymást nézték a kandallóban lassan kialvó tűz sejtelmes fényében.

– És Guinevere? Szereted őt? – kérdezte az apja szemébe nézve.

– Ő is olyan, amilyen. Mondhatnám, hogy kár volt elvennem őt, de ez butaság volna. A múltat nem lehet megváltoztatni, mert minden pontosan úgy történik, ahogyan történnie kell. Nem lehet máshogyan, hiába gondoljuk – nézett maga elé Arthur. – Szeretem, és ő is engem. De nem túlzottan. Nem eléggé. És így nincs is sok értelme.

– Akkor miért vagytok még együtt?

– Tudod, Aryan, a másik ember, akit szeretünk, néha egy hegycsúcs, ahonnan belátjuk az élet határtalanságát és teljességét, néha viszont a legmélyebb völgy, ahonnan kilábalva megpillanthatjuk gyengeségünk és emberi mivoltunk – nézett kedvesen a lányra. – Meg hát amúgy is, tegyem ki a szűrét a várból? – nevetett nagyot a király. – Megtenném néha. De hát mit érnék vele, még ha hagyná is? Nem sok minden változna.

– Találhatnál helyette másvalakit, akiért rajonghatnál, mint értem, és ő is érted. Sok ilyen lány volna, hidd el.

– Elhiszem. És meg is tenném, ha nem volnék az, aki vagyok. Ha nem volnék király, ha nem itt élnék, ebben a várban, ha nem az lenne a dolgom, ami, és ha éppen nem olyan események készülődnének, amik éppen készülődnek.

A lány szemei együttérzően csillantak meg.

– Aryan, mondd csak, ti hogy vagytok Lancelottal?

– Hát tudsz róla? – kérdezte meglepetten a lány.

– Hogyne tudnék, király vagyok. Nem az a dolgom, hogy mindenről tudjak? – húzta fel játékosan a szemöldökét Arthur. – Szereted nagyon?

– Igen. Mindenkinél jobban, rajtad kívül – mosolygott a lány apjára, aki a fejét rázta.

– Figyelj, Aryan. El kell innen menjetek! Nem mondtam még senkinek, egyedül csak most neked: háború lesz. Nagyon hamar. Talán csak pár nap, talán néhány hét, de háború lesz. Felesleges öldöklés, vérontás, ahol ezrek halnak meg a semmiért. Ahol úgy gyűlölik egymást az emberek, hogy közben nem is ismerik a másikat. A gyűlöletet gyűlölik, és mégis az életet pusztítják el – és Arthur szeme megremegett a halvány fényben.

– Biztos ez? – kérdezte nagy szemekkel Aryan.

– Semmi sem biztos. De én érzem. És általában jók a megérzéseim. Érdemes rájuk hallgatni. Ezért mondom neked, amit mondok – Arthur nagy levegőt vett. – Lancelot nekem is igen kedves. Örülök, hogy szeretitek egymást. Nála jobbat talán nem is találhatnál magadnak. Megérdemlitek egymást. Ő is megküzdött már az árnyaival és lidérceivel, hiszen nincs ember a földön, akinek ne kellene előbb-utóbb. Tudom, téged mindig féltettelek, és talán sikerült megóvnom sok szörnyűségtől, így jó maradhattál ez idáig, és örülnék, ha ez mindig így lenne. És azt is tudom, Lancelot is vigyázni fog rád. Nem fog tudni úgy megőrizni, mint én eddig, de amennyire lehet, annyira igen.

– Lehet, hogy én se szeretném, ha csak őrizgetnének. Én is tudom, mi a fájdalom. És nem félek tőle.

– De nem mindegy, milyen fájdalom. A legszörnyűbb fájdalom a csalódás. Ebben még nem volt részed, és remélem, nem is lesz. Mert az a fájdalom képes a jót rosszá változtatni. Akit megkímél az Ég egy igazán nagy csalódástól, az a legboldogabb ember a földön. És én szeretném, ha te az lennél.

– Lancelot mellett az leszek, ne félj, apám!

Arthur félig bánatosan, de elmosolyodott, és bólogatott.

– Tudom. Tudom, hogy így lesz.

– Igen. És azt miből gondolod, hogy én nem válhatok harcossá, mint Lancelot? Hogy végül én védhessem meg őt, és ne ő engem? – kacsintott az apjára Aryan.

– Megmondom. Azért, mert nem harcosnak születtél – mosolygott Arthur. – Az ilyesmire, mint minden egyébre, születni kell. Láttam én életemben elég lányt, akik kardot forgattak, és volt is közöttük nem is egy, akik olyan jól, hogy a férfiakat is megszégyenítették. De te más vagy. És ne gondold, hogy ez azt jelenti, hogy kevesebb. Nem, sőt! Csak az embernek tudnia kell, hogy merre visz az útja. Ez sokban függ attól, hogy milyennek születik valaki, hogyan és hol nevelkedik, milyen időkben éli életét, milyen korban... sok-sok mindentől. És éppen ezért mindenkinek máshol kell helytállnia az életben. És mindenhol király lehet az ember vagy harcos, ha úgy tetszik, még egy ég háta mögötti barlangban egyedül élő, kolduló remeteként is. Ezt ne felejtsd!

– De nem válaszoltál. Miből gondolod, hogy én nem születtem harcosnak? – makacskodott a lány.

Arthur szinte elveszett lánya sugárzó tekintetében, majd felállt, hogy néhány hasábot dobjon a parázsba, a leégett fák helyére.

– Onnan, hogy mindig szomorú vagy, ha valamilyen baj történik. És nem pedig dühös, mint én.

Aryan nagy szemekkel nézett apjára, majd bólintott.

– Értem. Én pedig már nem félek attól, hogy megbolondultál – mondta huncut mosollyal a lány, és ingatta a fejét. Majd felpattant székéből, apja nyakába vetette magát, miközben boldogan peregtek a könnycseppek a szeméből, és egyáltalán nem bánta azt.

4.

A kocsma fényei már messziről látszottak. A falu szélén elnyúló hosszúkás épület apró ablakaiban mintha maga a melegség lakozott volna. Mondhatni, az ablakok inkább készültek azok számára, akik a kocsmán kívül voltak, mint akik bent, hiszen oly aprók voltak ezek a rések a házon, hogy a kifelé bámészkodók azokon keresztül nem sokat láthattak a környezetből, főleg nem sötétedés után, amikor a kocsma megtelt vendégekkel.

Lancelot belépett az épületbe, mely egyetlen hosszúkás helyiség volt számtalan méretes faasztallal és padokkal, és amely most is, mint minden este, szinte teljesen tele volt emberekkel. A lovag körülnézett, majd az egyik asztal szélén talált némi helyet magának, ahová leült. De nemsokára hallotta, amint a nevét kiáltják a helyiség túlsó feléről, egy némileg félhomályos, árnyékosabb részéről. Nem látta tisztán az ott ülőket, de azonnal talpra ugrott, és megindult abba az irányba.

– Lancelot – üdvözölték láthatóan nagy örömmel –, gyere, gyere, vártunk már nagyon!

– Gawain, Ywain – viszonozta őszinte mosollyal a kedvességet Lancelot, és leült a két lovaggal szemben, miközben kipillantott az asztal melletti kis ablakon a sötétbe. Nem látott semmit, inkább csak képzeletében jelent meg az út, amerről jött, az út menti fák, és a tengeröböl hínár-, hal- és sóillata. Mintha örökre búcsúzott volna a megszokott kinti világtól.

– Kérünk neked valamit, Lancelot, látom, ma különösképpen el vagy varázsolva. Valami lány lehet a dologban – kacsintott rá nevetve Gawain. – Ywain, megtennéd, hogy szólsz Fflamnek... ó, de már itt is jön. Nahát, kocsmáros, mintha bizony kerülnél bennünket, oly ritkán táncolsz erre kecses alakoddal – mosolygott teli szájjal Gawain a hatalmas, megtermett emberre, kinek pusztán csak a hasa felbecsülhetetlen helyet foglalt el a helyiségben, amivel állítólag be sem fért a pincéjébe, ahová még a legnagyobb hordók is könnyedén.

– Tán szerelmes vagy belém, Gawain – jött az öblös, mély hang a hatalmas szájból, mely talán némi visszhangot is keltett a kocsmában. – Meg tudnám érteni, hiszen nemcsak a feleségem néz rám mindennap csillogó szemekkel, de bizony sok csitri is kacsingat rám a faluban. – A lovagok mindegyike nagy nevetésben tört ki.

– Azt el is hiszem! Meggondolt embernek látszol, Fflam. Biztos minden lány feltételezi, hogy egy ilyen nagy ember már kétszer is meggondolja, mit hová rakjon be. De oda viszont berakja – a hangos nevetés nem csillapodott az asztal körül.