Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jordan B Peterson: We Who Wrestle with God

Copyright © 2024 by Jordan Peterson

All rights reserved.

Designed by Jim Stoddart

Hungarian translation © Novák Gábor, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 570 7

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Bán László

Előkészítés Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Tartalom

Vígaszdög

Sejtetés: Enyhe szellő susogása

1. Kezdetben teremtette…

1.1. Isten mint teremtő szellem

1.2. Az emberi szellem a legmagasabb helyen

1.3. A valóság, és annak megjelenítése

1.4 Éva, Ádámból

1.5. Isten képmására

2. Ádám, Éva, büszkeség, öntudatosság és a bukás

2.1. Isten képmása az örök kertben

2.2. A büszkeség és a szent erkölcsi rend

2.3. Ádám tökéletlensége és Éva érkezése

2.4. Éva és Ádám örök bűne

2.5. Az örökkévaló kígyó

2.6. Színtiszta szenvedés, a bűn gyümölcse

2.7. A Paradicsom elvesztése és a lángoló kard

3. Káin, Ábel és az áldozat

3.1. Az áldozat és a munka azonossága

3.2. A jó és a gonosz rivalizáló testvér

3.3. A politika szent mintázata

3.4. A jó pásztor mint archetipikus karakter

3.5. Az Istennek tetsző áldozat

3.6. Kreatívan megszállva a harag szellemétől

3.7. Alázat és hit a büszkeséggel, a kétségbeeséssel és a bosszúszomjas haraggal szemben

3.8. Testvérgyilkosság, és még annál is rosszabb

4. Noé: Isten figyelmeztetése a felkészülésre

4.1. Óriások a földön

4.2. A bűn, és a káosz visszatérése

4.3. A bölcsek általi megváltás, és a világ helyreállítása

4.4. A rabszolgaságra ítélt, hitetlen fiú

5. Bábel tornya: Isten az önkény és a büszkeség ellen

5.1. Lucifer és a mérnökök

5.2. A büszkeség és a bukás megismételve: alámerülés a pokolba

5.3. Egymás meg nem értése

5.4. Isten – vagy máskülönben…

6. Ábrahám: Isten mint a kalandra hívó szellem

6.1. Előre!

6.2. Az ördög a keresztútnál

6.3. Az élet mint áldozati elszakadás

6.4. Szex és élősködés

6.5. Az identitás feláldozása és átalakulása: Ábrám, Sárai és Jákob

6.6. Az angyalokkal a feneketlen mélységbe

6.7. Az áldozás csúcsa

7. Mózes I.: Isten mint a szabadság félelmetes szelleme

7.1. A zsidók mint nem szívesen látott jövevények és rabszolgák

7.2. Az égő bokor mint a létezés és a valamivé válás megnyilatkozása

7.3. Visszatérés a zsarnoki királyságba

7.4. Vissza a kockázat földjére

7.5. A káosz és a vezérlő szellem elkerülhetetlen hatalmi szünete

7.6. A segítő állam, a zsarnokság és a rabszolgaság alternatívája

7.7. A parancsolatok mint a szokások határozott kinyilatkoztatásai

8. Mózes II.: Hedonizmus és gyerekes kísértés

8.1. Materializmus és tobzódó ünneplés

8.2. A szövetség kétségbeesett helyreállítása

9. Jónás és az örök, feneketlen mélység

9.1. Jónás megbánja erényeit

Összefoglalás

Jegyzetek

VÍGASZDÖG

Nem, vígaszvész, Reménytelenség – koncod nem

lesz lakomám; mint akit, önboncolván, kételye esz,

e foszló életgúzst, hogy nincs több erőm. Lesz;

lesz várni, ezt-azt, lenni még – nem választani, nem.

De ah, te sörényes, mire föl reng, míg rúg, durva velem,

bele jobbod, a földfacsarék? csesz mancsod csontig? vesz

szemed élésmustrát porcról, percről? s lendítesz,

ó, viharra vihart rájuk, míg nem tudom eszemet sem?

Miért? a termésért; vetkőzzön ki a búza

S lám merített, csalt, hisz kézcsókoltam, a cséplő fát

is (szinte), a szív, föl szuszt, föl hahotát, föl hajrát is hozzá.

De hová is? Rám, kit az égjogar-öklös hős lök, s lát

el lába? vagy őrá? Jaj, hová az a hajrá? ahova ő birkóz:

a fényüres éjre, egy éven is (istenem!) Istenem, át.11

Gerald Manley Hopkins (1885)

Az uránikus struktúrájú legfőbb istenségek története az egész emberiség vallástörténetének megértése szempontjából is nagy jelentőségű. Nem tudjuk néhány oldalon megírni ezt a történetet, ám legalább egy dologra mégis szeretnénk utalni, melyet különösen fontosnak tartunk: az uránikus struktúrájú legfőbb lények többnyire eltűnnek a kultuszból. „Eltávolodnak” az emberektől, visszahúzódnak az égbe, és dei otiosi-vá válnak. Azt mondhatnánk, hogy a kozmosz, az élet és az ember megteremtése után ezek az istenek bizonyos fokig „fáradtnak” érzik magukat, mintha a teremtés óriási munkája túlzottan igénybe vette volna erőiket. Visszahúzódnak az égbe…22

Mircea Elidae: A szent és a profán (1959)

SEJTETÉS:
ENYHE SZELLŐ SUSOGÁSA

Utazásunkat, az Istennel való birkózást egyetlen történettel indítjuk el. Ez a történet egy figyelemre méltóan fajsúlyos gondolatot tálal elénk, a bibliai narratívákra jellemző, dramatizált módon – egy gondolatot, amely segíthet nekünk megérteni, miért kellene tanulmányoznunk és megismernünk ezeket az egyre inkább elfeledett, ősi történeteket. Éliás, vagy más néven Illés próféta történetéről van szó, amely Isten egyik legalapvetőbb jellemzését vagy meghatározását ismerteti. A kérdéses próféta Ácháb király és felesége, Jezabel idejében élt, Krisztus előtt kilenc évszázaddal. Bár Illés története nem hosszú, ő maga két okból is kiemelkedik a próféták sorából: furcsa halála miatt, és mert jóval később megjelent Mózes és a Názáreti Jézus oldalán, a Tábor-hegy csúcsán, az úgynevezett színeváltozáskor (Mt 17:1-9; Mk 9:2-8; és Lk 9:28-37). Ezt a fogalmat, a színeváltozást a görög szöveg latin fordítói alkalmazták először, az eredeti metamorphoō helyett, amelynek másodlagos jelentése a hernyó jellegzetes átalakulása pillangóvá. Az emberi lények növekednek és fejlődnek, ahogy felnőtté válnak – feltételezve, hogy ez sikerül nekik –, és ez a változás csaknem olyan radikális transzformációt jelent, mint a szárnyas rovaroknál. Ahogy Pál apostol írta a korintusiaknak írt első levélben: (1Kor 11:13): „Amikor gyermek voltam, úgy beszéltem, mint a gyermek, úgy éreztem, mint a gyermek, úgy gondolkoztam, mint a gyermek; amikor pedig férfivá lettem, felhagytam azokkal dolgokkal, amelyek gyermekhez valók.” Vagyis egyáltalán nem irreleváns, hogy a görög psziché (ψυχή) szó – az eredő, amiből a pszichológia kifejezés származik; az emberi szellem és lélek indikációja – pontos jelentése: pillangó.

Bármennyire mély is ez a kapcsolat a lélek és a pillangó között, az összehasonlításnak nem ez az egyetlen oka. A pillangók elképesztő navigációs készséggel bírnak. Ez a tulajdonságuk szinte már csodaszámba megy, ha törékenységüket és meglehetősen korlátozott intelligenciájukat nézzük. Ezzel a navigációs képességgel – és talán rövid, korlátozásokkal teli életükkel is – hasonlítanak az emberi lényekre, akik afrikai kiindulási helyükről eljutottak a bolygó minden szegletébe, még a legtávolibb és legellenségesebb helyekre is. A fátyolszövetszárnyú rovarok ráadásul gyönyörűek, feltűnően szimmetrikusak, továbbá figyelemre méltó módon képesek ebben a szépségben és szimmetriában szemlélni a kapcsolatokat, és ennek megfelelően választani maguknak párt. Döbbenetes pontossággal érzékelnek bármilyen apró eltérést ebben a két jellemzőben. Ez magas szintű ítélőképességre utal az ideál tekintetében: egy újabb képesség, amin ez a tökéletesen megalkotott rovar osztozik az emberi pszichével. Hogy mindez miért lényeges Illés próféta története és az élet megértése szempontjából? Mert az ő távozásának módja, illetve későbbi megjelenése Krisztus színeváltozásánál egyaránt reprezentatív, vagy inkább szimbolikus, ha a pszichének a minőségi és forradalmi átalakulásra való képességét nézzük.

A Királyok második könyvéből (2Kir 2:11) megtudjuk, hogy Illés még életében felkerült a mennybe, ami olyan privilégium, amiben az Ótestamentumban csak ő és Énok (Ter 5:23) részesült. Természetesen a keresztény tradíció része és lényeges eleme, hogy Jézus is hasonlóképpen emelkedik fel a feltámadását követően (Lk 24:50-53, ApCsel 1:9-11). A keresztény világ egy része elfogadja Mária mennybemenetelét is, vagyis hogy a halála után az ő teste és lelke is felkerült a menybe, de ez a jelenség végső határa. A felemelkedés az isteni birodalomba annak a jele, hogy valaki igazán fontos személyiség. Illés az elmenetelekor tanítványa és utódja, Elizeus társaságában van. Gilgálból tartanak Béthelbe, mindkettő bibliai jelentőségű helyszín. Gilgál az a hely, ahol az izraeliták emlékművet állítanak Istennek, hogy megemlékezzenek a biztonságos átkelésről a Jordánon az ígéret földjére (Józs 4:19-24). A Béthel jelentése pedig „Isten háza”. Első alkalommal a teremtés könyvében jelenik meg (Ter 28:10-22) mint az a hely, ahol Jákob egy mennybe vezető létráról álmodik, amelyen angyalok – hírvivők Isten és az ember között – járnak fel-alá. Az Úr pedig Jákob álmában megerősíti a szövetséget, amit Ábrahámmal és Izsákkal kötött, továbbá számos utódot, földet és isteni védelmet ígér neki. Bármely történet, ahol a hősök egyik jelentőségteljes helyről mennek egy hasonló, vagy még jelentőségteljesebb hely felé, már önmagában is a „fontos utazás” elméletének leírása – egy olyan életösvényé, amely éppen az optimális mértékben kalandos és jelentőségteljes módon realizálódik. Ebbe a mintába illeszkedik, hogy Illés utolsó és legnagyobb kalandja Béthelnél, vagy annak közelében esik meg, Jákob lajtorjájának helyszínén. És ott van vele Elizeus is:

Amikor aztán átmentek, azt mondta Illés Elizeusnak: „Kívánj valamit, amit akarsz, hogy megtegyek neked, mielőtt elvesznek engem tőled.” Azt mondta erre Elizeus: „Kérlek, legyen a lelkedből kétszeres osztályrész rajtam.”

Ő azt felelte: „Nehéz dolgot kértél: mindazonáltal, ha majd látsz engem, amikor elvesznek engem tőled, meglesz neked, amit kértél; ha azonban nem látsz, nem lesz meg.”

Miközben mendegéltek, s menet közben beszélgettek, íme, egy tüzes szekér tüzes lovakkal elválasztotta őket egymástól, s Illés felment a forgószéllel az égbe.

Amikor ezt Elizeus látta, kiáltott: „Atyám, atyám, Izrael szekere és szekérvezetője!” Amikor aztán nem látta többé, megragadta ruháit és kettészaggatta.

(2Kir 2:9-12)

Illés tehát eljutott Isten királyságába, ugyanúgy, ahogy a rovarvilág dicső szépségkeresője és navigátora is felröppen az egekbe a metamorfózisát követően. Ez a felemelkedés Isten birodalmába a próféta részéről előkészíti a terepet későbbi megjelenésére Jézussal a Tábor-hegy csúcsán:

Hat nap múlva Jézus maga mellé vette Pétert, Jakabot és Jánost, a testvérét, és felvitte őket külön egy magas hegyre,

és színében elváltozott előttük. Ragyogott az arca, mint a nap, a ruhái pedig fehérek lettek, mint a napsugár.

És íme, megjelent nekik Mózes és Illés, s beszélgettek vele.

Péter ekkor azt mondta Jézusnak: „Uram, jó nekünk itt lenni! Ha akarod, csinálok itt három sátrat, neked egyet, Mózesnek egyet és Illésnek egyet.

Még beszélt, amikor íme, fényes felhő árnyékolta be őket, s a felhőből egy hang szólt: „Ez az én szeretett Fiam, akiben kedvem telik, őt hallgassátok.”

(Mt 17:1-6)

Hasonló, áhítatot keltő átalakulás zajlik le Mózes történetében is: „Amikor aztán Mózes leszállt a Sínai hegyéről, kezében a bizonyság két táblájával, nem tudta, hogy ragyog az arca az Úrral való beszélgetés miatt. Áron és Izrael fiai azonban meglátták, hogy sugárzik Mózes arca, ezért féltek a közelébe menni” (Kiv 34:29-30). Ez a ragyogás voltaképpen az egyszerű ember legmagasabb állapota – az isteni hatalom leereszkedése a beavatatlanokhoz, vagy az utóbbiak felemelkedése.

Emiatt szimbolikusan tökéletesen logikus, hogy a személynek ez a gyökeres átalakulása, vagy a psziché transzformációja a hegycsúcsokon történik meg. A szent hegy orma az a mitikus hely, ahol a menny és a föld érintkezik, ahol az egyszerű anyag találkozik a transzcendenssel és az isteni jelenléttel. Ráadásul az életet gyakran ábrázolják felfelé vezető utak sorozataként. A pesszimisták számára ez Sziszüphosz rettenetes átka, akit arra kárhoztattak, hogy a hegycsúcs felé görgessen egy sziklát, amely aztán visszagurul, és a folyamatot a végtelenségig kell ismételnie. Az élet sokkal optimistább értelmezése ezt inkább a személyes átalakulás lehetőségének tekinti. Amikor megmásztunk egy új hegyet, és elértük a csúcsot – vagyis a célunkat –, sikeresen végrehajtottunk valamit, kiteljesítettünk egy központi víziót, és többé váltunk annál, mint akik előtte voltunk. Amikor felértünk a csúcsra, legalábbis a jelenlegi mászásunknál, mindent meglátunk magunk előtt, egyebek közt a következő kihívást is – a következő lehetőséget a játékra, a felnőtté válásra, a gyarapodásra, a következő invitálást az átalakító hatású áldozatra. A felfelé tartó folyamat, amit meredek, csúcsban végződő ösvények szimbolizálnak, ugyanannak a felemelkedésnek egy variánsa, amit Jákob lajtorjája is szimbolizál: a spirális felfelé törekvés a mennybe, Isten királysága felé, ahol a csúcson, a legmagasabb megmászható hegy tetején maga az Úr várakozik.

Sokkal több rejlik Illés történetében, mint igen figyelemreméltó távozása, illetve végső átalakulása. A nagy próféta Izrael és Júda megosztott királyságának idején élt. Izrael népe akkoriban Ácháb király uralma alatt szenvedett, aki arra kényszerítette őket, hogy más isteneket imádjanak Jahve, Ábrahám, Izsák és a kiválasztott nép hagyományos istensége helyett. Ez az eltévelyedés egyenes következménye volt annak, hogy Ácháb feleségül vette Jezabelt, egy gazdag, kivételezett föníciai hercegnőt – aki az esküvőt követően elhozta magával hamis isteneit. A nő választott istene, Baál egy föníciai/kánaánita természetisten volt, a termékenység, az eső, a villám és a mennydörgés ura. Ácháb új felesége nem sokat tétovázott: miközben megpróbálta megalapozni Baál uralmát, végzett Jahve legtöbb prófétájával. A feleség befolyása alá került Ácháb mindent megtett, hogy „bosszantsa az Urat, Izrael Istenét, jobban, mint Izrael minden királya, aki előtte volt” (1Kir 16:33). Illés figyelmezteti a királyt gyengeségére és bálványimádására, azt mondja neki, hogy hibás kormányzásának következménye sok évig tartó aszály lesz, de olyan súlyos, hogy még harmatot sem fognak látni.

Mivel közvetlenül Baál felelt az életadó esőért, Illés jövendölése az aszályról egyértelműen aláásta az isten és papjai fennhatóságát, és azokét is, akik megbíztak királyukban, Áchábban és Jezabelben. A „kiszáradt királyság” motívuma, amit ebben a narratívában alkalmaznak, nagyon erős és jelentőséggel teli, szimbolikus szókép. Ugyanez található meg például a Disney zseniális animációs filmjében, Az oroszlánkirályban is. Amikor Zordon, a jog szerinti király gonosz testvére eltávolítja a trónról Mufasát, a Büszke Birtok törvényes urát, a király fiát, Simbát a királyság peremére száműzi. Ennek következtében szárazság köszönt be, és a zsákmányállatok, amelyektől az oroszlánok léte függ, egyszerűen eltűnnek. Amikor Simba visszaszerzi a trónt, az eső is visszatér. A Grimm-fivérek Az élet vize című tündérmeséje még jobban kibontja ezt a témát a fiatalabbik testvér kalandjában, akinek el kell hoznia a vizet, ami új élettel tölti el haldokló apját. Valami hasonlóról van szó a Kivonulás könyvében is, ahol kontrasztba állítják a mereven ellenálló fáraó hajthatatlanságát Mózes dinamikus vízuraló képességével. Amikor a nem megfelelő alapelvet teszik meg az uralkodónak – amikor egy hamis királyt ültetnek a trónra, vagy egy istentelen nézet terjed el –, az emberek nagyon gyorsan azt tapasztalják, hogy megfosztották őket az élet vizétől. Sokkal mélyebb szinten azonban a nem jó pólus köré orientálódó – vagy más szóval: nem a megfelelő isteneket imádó – királyság pszichológiai vagy spirituális károkat is elszenved.

Miután megjövendöli a szárazságot, a próféta visszavonul a sivatagba, ahol hollók táplálják és patakból iszik, de egy idő után a patak is kiapad. Isten ezután a száreftai özvegyhez irányítja őt. Egy kút mellett talál rá a nőre, ahol vizet és kenyeret kér tőle. Az asszony így felel: „Az Úrnak, a te Istenednek életére mondom, hogy nincs semmiféle kenyerem, csak egy maroknyi lisztem a vékában s egy kis olajam a korsóban: éppen egy pár darabka fát szedek, hogy elkészítsem azt magamnak s fiamnak, hogy megegyük, s azután meghaljunk” (1Kir 17:12). Illés megnyugtatja őt, hogy Isten nem fogja engedni a nélkülözést a nő házában: „Ezt üzeni ugyanis az Úr, Izrael Istene: »Nem ürül ki lisztes vékád, s nem apad el olajos korsód mindaddig, amíg esőt nem ad az Úr a föld színére«” (1Kir 17:14). Különösnek tűnhet, hogy Isten küldöttének egy szegény özvegyhez kell folyamodnia táplálékért. A bibliai beszámolók azonban igen elmések és kifinomultak. Illés története először azt hangsúlyozza, hogy még a legalacsonyabban lévők (ez esetben az özvegy) is fontos szerepet töltenek be; másodszor, hogy a morális orientációra szükség van a legnagyobb nélkülözés idején is (az özvegy hajlandó segíteni neki, ez a kötelezettség még elő fog kerülni elemzésünk során); és harmadszor, hogy mindenkinek feltétel nélkül támaszkodnia kell a megfelelő morális orientációra, társadalmi helyzettől függetlenül.

A túlzott és manipulatív befolyás, amit a gyenge király felesége gyakorol az erélytelen és hitetlen uralkodóra, magának az államnak az integritását veszélyezteti. Részben ő jelképezi az idegen elképzelések és szokások gyakran veszélyes vonzerejét, amelyek a kreativitás, az újdonság és a kifinomultság álcája mögé bújva támadják meg és itatják át a társadalmat. Mielőtt megjönnének az első tiltakozások – „a bibliai történetek szerzői menthetetlenül előítéletesek, sőt, sokszor idegengyűlölők voltak” –, érdemes közelebbről megvizsgálni néhány ótestamentumi alakot, például Mózes apósát, Jetrót, aki oly fontos szerepet játszik a Kivonulás könyvében (lásd főként Kiv 18:17-23); Ráhábot, a bátor és hithű jerikói prostituáltat (Józs 2); és Námánt (2Kir 5), akinek az alázatossága és hite lehetővé tette, hogy Elizeus kezétől meggyógyuljon. Ők mind olyan emberek, akik idegenségük ellenére – vagy talán éppen azért – elfogultság nélkül szemlélnek, és megőrzik morális tartásukat, így szabályozó szerepet töltenek be, amikor az izraeliták megrontják önmagukat. Az új dolgok néha fertőznek és mérgeznek, néha viszont helyreállítanak és megújítanak. A bölcsesség az a képesség, amely ilyen esetekben képes megkülönböztetni a segítséget a hátráltatástól.

A szegény, de jószívű asszony, aki elvesztette a férjét, egyenesen rokonszenvesnek tűnik az arrogáns és veszélyes Jezabel királynő mellett. Miért? Mert az emberi történelem nagy részében az özvegység kétségbeejtő állapot volt, különösen, ha az ilyen helyzetben lévő nő még gyermeket is nevelt. A bibliai szövegben az özvegy alakját ezért gyakran használják a sebezhetőség, a tehetetlenség, a társadalmi és gazdasági lét peremén való létezés ábrázolására. Az ő nyomorúságos helyzetét akár még a kozmikus igazságtalanság egyik örökké jelenlévő formájaként is értelmezhetjük. Ez az oka annak – népe morális nevelése mellett –, hogy az Úr szelleme arra szólítja fel az izraelitákat, hozzák helyre ezt az egyenlőtlenséget – fordítsanak hátat a kicsinyes önzés és mohóság kísértéseinek, és hagyjanak valamit a hátrányos helyzetűeknek is:

Amikor földed terményeit aratod, ne arasd le egész a föld színéig és ne szedd össze az elmaradt kalászokat;

szőlődben se szedd össze az elmaradt gerezdeket, s a lehullott szemeket: hadd szedjék össze a szegények és a jövevények – én, az Úr, vagyok a ti Istenetek.

(Lev 19:9-10)

Ezt az elvet még jobban kifejtik Mózes ötödik könyvében, egy további ponttal együtt: az élet valamely szakaszában minden egyén másoktól fog függeni; ezért egy megfelelően strukturált psziché és társadalom úgy van megszervezve, hogy ez az elkerülhetetlen függő viszony a szükséges mértékű törődéssel és gondoskodással találkozzon. Semmi értelme olyan társadalmat létrehozni, amelyik nem képes törődni az őt alkotó emberekkel fejlődésük minden szakaszában, akár sebezhetők, akár rátermettek, produktívak vagy nagylelkűek.

Ha szőlőd szüreteled, ne szedd össze az ottmaradt fürtöket, hanem hagyd, hogy azok a jövevény, az árva s az özvegy szükségleteire szolgáljanak.

Emlékezzél meg arról, hogy te is rabszolga voltál Egyiptomban: azért parancsolom neked, hogy ezt cselekedjed.

(MTörv, 24:21-22)

A szegénysége ellenére nagylelkű özvegy testesíti meg a kölcsönös áldozathozatalt és a kétoldalú segítségnyújtást, amely egyaránt jellemzi a felnőtt, megbízható egyént és a békés, produktív államot. Éles kontrasztban áll a privilegizált királynővel, akinek az önteltsége egyszerre fenyegeti a pszichét és a közösséget.

Ahogy Illés története folytatódik, egyre inkább világossá válik, hogy az értékek pszichológiai és társadalmi hierarchiájának a megfelelő uralkodó – vagy ha absztrakt módon nézzük, a megfelelő vezérelv – alatt kell megszerveznie önmagát. A próféta elhagyja Száreftát, és útnak indul afelé, amit a köznyelvben a Kármel-hegyi leszámolásnak neveznek. Meggyőzi Ácháb palotájának gondviselőjét, Abdiást, hogy a hegy lábánál gyűjtse egybe Baál összes prófétáját, valamint Izrael fiait. Két áldozati oltárt is előkészítenek: egyet Baálnak, saját prófétáinak felügyelete alatt, egyet pedig Jahvénak, Illés gondoskodására bízva. Mindegyik istent megidézik, hogy borítsák tűzbe az oltárt, és hamvasszák el az áldozatot. Baál prófétái órákon át imádkoznak, eredmény nélkül. Illés háromszor megöntözi az oltárt (csak hogy súlyt adjon a mondandójának), majd Jahve közbeavatkozását kéri. Azonnal tűz ereszkedik le a mennyből, és lángba borítja az áldozatot, valamint magát az oltárt is. Jahve felsőbbrendűsége így igazolást nyer. Baál prófétáit kivégzik, és azonnal „nagy eső zuhogása hallatszik” (1Kir 18:41). A valódi morális rend távollétében nem létezhet gazdagság. A megfelelő mozgató szellem irányítása alatt a nélkülözés távoli emlékké válik.

A nem túl boldog Jezabel Illésre ömleszti haragját. A szerencsétlen próféta elmenekül a puszta belsejébe. Egy barlangban keres menedéket, ahol az Úr beszél hozzá (1Kir 19). A magányban átélt megvilágosodás gyakori történetmesélési szókép. A belső hangok megszólalása és az elképzelt tapasztalás sokkal valószínűbb elszigeteltségben, amikor a külső, verbális kommunikáció visszaszorul, valamint sötétben és csendben, amikor a külső érzékszervi ingerek drámai módon lecsökkennek. Ez megnöveli a revelációszerű élmények esélyét – legyenek azok pozitívak vagy negatívak. Mélyebb szinten ez azért lehet így, mert a jobb agyfélteke neurológiai rendszerei, amelyek (legalábbis a jobbkezes embereknél) sokkal jobban kötődnek a tudatalatti és magától értetődő gondolatokhoz és cselekedetekhez, átveszik az irányítást a verbális és képzeleti tapasztalatok felett, amikor nem nyomják el őket a szociális interakciók és érzékszervi jelek sokkal hétköznapibb körülményei.1

Illés nyugtalanságot és reménytelenséget érez, úgy véli, próbálkozásai hite megtartására nem okoztak mást, csak katasztrófát és bajt. „Nagyon buzgólkodtam az Úrért, a Seregek Istenéért, mert Izrael fiai elhagyták szövetségedet, lerontották oltáraidat, megölték prófétáidat karddal, egyedül én maradtam meg, s most nekem is életemre törnek, hogy elvegyék” (1Kir 19:10). Isten pedig azt mondja neki: „»Jöjj ki, s állj a hegyre az Úr elé«, s íme, ott elvonul az Úr, s az Úr előtt nagy és erős szélvész, amely hegyeket forgat fel és sziklákat zúz össze, s a szélvészben nincs az Úr – s a szélvész után földrengés, s a földrengésben nincs az Úr – s a földrengés után tűz, s a tűzben nincs az Úr – s a tűz után enyhe szellő susogása” (1Kir 19:11-12). A Bibliában sok híres mondat található, az „enyhe szellő susogása” kétségtelenül ezek egyike. Az az a pillanat, amikor Illés – és rajta keresztül az egész emberi faj – megérti, hogy Isten nincs a szélben, akármilyen vad is legyen, sem a földrengésben, a nagyságától függetlenül, hanem ott van valahol legbelül; maga a lelkiismeret hangja; a belső iránytű, amely megmutatja a rosszat és a jót; az önálló szellem, amely ott lakozik minden lélekben, és ami rávesz minket, hogy szégyenkezzünk saját magunk előtt, ráirányítja a figyelmet hiányosságainkra és bűneinkre, létrehozza az impulzust a sajnálkozáshoz, a megbánáshoz, a vezekléshez.

Ez egy példátlan jelentőségű felfedezés: a lehetőség a kapcsolat kialakítására Istennel azáltal, hogy figyelünk saját lelkiismeretünkre. Isten szabad akaratot adott férfinak és nőnek, miközben szövetségben szeretne maradni teremtményeivel, és kalauzolni őket. Hogyan tudja a legjobban kibékíteni ezeket az egymással versengő vágyakat? Nem parancsolással, erővel vagy félelemmel, hanem egy hanggal, egy képpel, esetleg egy érzéssel, ami képes ösztökélni és sugallni, szégyenérzetet vagy alázatot előidézni, halk és szelíd módon (bár szükség esetén ennek intenzitását fel tudja erősíteni). Az Úr előtti lelkiismeretnek ez a tudata mind határozottabbá válik a keresztény gondolkodás bizonyos ágaiban. A tizenkilencedik századi brit teológus, Newman bíboros például nagy hangsúlyt helyezett erre írásaiban:

Az isteni törvény ezért az etikus igazság uralma, a jó és a rossz mércéje, egy önálló, megfordíthatatlan, abszolút fennhatóság az emberek és az angyalok szemében. „Az isteni törvény nem más, mint az isteni akarat, amely felügyeli a rítusokat, útját állja a zűrzavarnak, ő maga a dolgok természetes rendje” – mondja Szent Ágoston. Szent Tamás szerint „A természet törvénye az isteni fény lenyomata bennünk, az örök törvény munkája a racionális lényben.” Ez a törvény az egyének elméjében „lelkiismeretként” jelenik meg, és bár sok fénytörésen megy keresztül, amíg eljut az intellektuális közeghez, nem veszíti el karakterét, továbbra is az isteni törvény marad, és mint ilyen, parancsoló erejű engedelmességet vált ki.2

Ezt jóval erősebb és megalapozottabb érvnek lehetne tekinteni, mint a mostanában sokkal gyakrabban használt „teremtés érvelést” – annak hirdetését, hogy a természet komplexitása szükségképpen feltételezi egy aktív teremtő létezését. A Királyok első és második könyvében rejlenek a forradalmi alapjai a felsőbb hatalom egy sokkal inkább pszichológiai és relációs meghatározásának, amely elválasztja Istent a természeti világ pogány színterétől (bármilyen lenyűgöző is maga a természet), és csodálatos-félelmetes módon belénk helyezi őt. Illés felismerése előkészíti a terepet Jónásnak is – a rejtélyes mesének a prófétáról, aki először ellenáll, majd engedelmeskedik a susogó hangnak, és akinek a tettei alkotják a fejezetet lezáró történetet. Illés közreműködésének alapvető és forradalmi jelentőségét még inkább kiemeli annak a csodája, hogy élőként ment a mennybe. Ez az esemény, amely előre megmutatja Krisztus feltámadását (és a maga módján Jónásét is), Illés prófétaként elért példátlan sikerére utal. A bibliai szövegeket és bennük Isten ábrázolását egyszerűen nem lehet értelmezni, ha nem méltányoljuk eléggé Illés páratlan jelentőségét prófétaként, illetve átalakító hatású és forradalmi megvilágosodásának elképesztő fontosságát. Miután megismertük Illés történetét, egészen másként látjuk a létezés természetét – magunkét és Istenét –, sokkal tisztábban, sokkal direktebb és személyesebb módon. A szemünk kinyílt, újfajta módon vagyunk képesek hallani.

Miért egy történet az alapja még magának az érzékelés aktusának is? Vagy az érzékelés átalakulásának? Mert a világot át kell szűrni a történet mechanizmusán, hogy értelmezhetővé vagy felfoghatóvá váljon; mert a világ egyszerűen túlságosan komplikált ahhoz, hogy létezzünk és navigáljunk benne cél és karakter nélkül (amelyek meghatározó jellemzői magának a történetnek). Folyamatosan végtelen számú tényt kell megfontolnunk: minden jelenséghez tartozik egy, vagy akár több – nemcsak a jelenségekhez, de minden lehetséges kombinációhoz is. Ez egyszerűen túl sok tény. Ugyanez a probléma jelentkezik a lehetséges végkimeneteleknél: minden cselekedet, minden lehetséges ok hatások exponenciálisan szétágazó sokaságát hozza létre – túl sokat, hogy átgondoljuk, megfontoljuk, számításba vegyük őket. Ez egy nyomon követhetetlen probléma, olyasmi, amit a filozófus Daniel C. Dennett „új, mély ismeretelméleti problémának” nevezett.3 Közel végtelen számú módja van véges számú tárgy kategorizálásának és érzékelésének. Nem tudunk ugyanolyan elkötelezettséggel viszonyulni mindenhez, ami történik, és ami körülvesz minket. Ehelyett minden pillantásunkkal rangsoroljuk a tényeket. Eközben nagyon kevés dologgal foglalkozunk mélyebben, és nagyon sok mindent figyelmen kívül hagyunk. Próbálunk megmaradni saját célunknál. Meg akarjuk kapni, amire szükségünk van, és amire vágyunk – de mi is az pontosan? Lehet pillanatnyi vágyunk ostoba követelése, amikor infantilis vagy gyermeki ösztönnel igényeink azonnali kielégítésére törekszünk. Lehet az az óhajunk, hogy megszerezzük a hatalmat, ami lehetővé teszi ezt a fajta kielégülést, mások jelenléte vagy akár tiltakozása ellenére, akik kénytelenek alkalmazkodni hozzánk törtetésünk közepette. Lehet olyan felnőtt kötelékek létrehozása, amelyek tartósak, és valódi élt adnak az életünknek – legyen szó házasságról, családról, barátságról, üzletről, státuszról. Vagy lehet a jelen és a jövő harmonikus és produktív integrációja az autonóm egyénben, ami a valódi érettség és a felelősségteljes hozzáállás alapja, legyen szó együttműködésről vagy versengésről.

A tényeket a saját értékeink szerint mérlegeljük. Kiemelünk a többi közül néhány ösvényt, egyes dolgokat és embereket magasabb polcra helyezünk másoknál, és minden mást kevésbé fontosnak tekintünk az akadályok, korlátok, ellenségek vagy ellenfelek, esetleg a jelentéktelenség láthatatlan birodalmának káoszában. Sorba rendezzük, egyszerűsítjük, redukáljuk a világot, mielőtt még igazából szembesülnénk vele. Ez a rendszerezés nem holmi passzív folyamat. Nagyon is aktív lemondásokból, felajánlásokból, áldozathozatalokból áll. Nem az egyszerű, magától értetődő igazságok engedelmes elfogadói vagyunk. Minden érzékelés nemcsak külön tapasztalás, de külön erőfeszítés is. Mindegyikhez szükség van a szem megmozdítására, az ujjak kíváncsi tapogatózására, a hallás iránymutatására. Minden, amit tapasztalunk, elkerülhetetlenül függ a motivációtól és a cselekvéstől, itt nem csak reflexszerű érzékszervi ingerekről van szó. Az érzés ezért sosem következik be a cselekvés előtt. Bármi köti is le a figyelmünket – bármi, amire ha csak egy pillanatra is, de tudatosan odafigyelünk –, az valamiképpen kiemelkedik a pillanatból, magasabb polcra kerül, körberajongjuk és ünnepeljük, akár tudunk róla, akár nem. El kell döntenünk, hogy az adott pillanatban mi a legfontosabb, és a többit szinte észre sem vesszük. Ezek a pillanatnyi, akár tűhegynyi figyelemmorzsák többé-kevésbé koherensen (összeszedettségünk szintjétől függően) piramisszerű értékstruktúrába rendeződnek. Ennek a struktúrának vagy van valami a tetején – a végső célunk –, vagy önmagában meghasonlik, és nem képes fennmaradni (Mk 3:25). Egy értékhierarchián keresztül látjuk a világot. Ezt a térképet használjuk arra, hogy keresztülnavigáljunk az ismeretlen területen, ahol egyébként elvesznénk. A célunkkal összhangban érzékelünk. Ez a figyelemre méltó és nem eléggé hangsúlyozott felismerés azt mutatja, hogy értékeinktől nem kevesebb függ, mint balsorsunk vagy örömünk.

Amit a legtöbbre tartunk, azt a fensőbbség vagy a szuverenitás legmagasabb szintjére emeljük. Arra a felsőbb célra koncentrálunk, amit központinak érzünk, még ha csak pillanatnyilag is. Közvetlenül a tudatunkat vetjük harcba azért, amit méltónak érzünk legteljesebb figyelmünkre és tevékeny erőkifejtésünkre. Folyamatos, előrefelé tartó utazásunkat valami jó elhelyezésével kezdjük – valami jóéval, ami legalábbis a kezdőpontunk felett áll. Ez egy hitvallás, és emellett áldozathozatal: hit, mert a jó akár máshol is lehet; és áldozat, mert egy bizonyos jó hajszolása közben minden másról hajlandók vagyunk megfeledkezni. Minden észlelésünk első és meghatározó döntéseink szövetségesei, „spirituális társai”. Célunk vázol körénk egy morális tájképet, ahol a célpont, amely felé törekszünk, a legnagyobb elképzelhető jóként szolgál, legalábbis abban az időben és térben, amelyet szándékunk ruház fel jelentőséggel. A cél ezáltal értelmet ad a világnak, rangsorolja és összerendezi még az érzékelésünket is. Ennek köszönhetően látjuk a lábunk előtt az ösvényt, az utat, ami szerintünk a legnagyobb valószínűséggel vezet el oda, ahová menni szeretnénk; látjuk, mi és ki akadályozza mozgásunkat, és kétségbeesünk; látjuk, ki és mi segít minket, és reménykedünk.

Kommunikációnk jelentős része a cél leírása. Elmondjuk más embereknek, mire készülünk, és azt várjuk, azt akarjuk, hogy ők is elmondják ugyanezt. Egymás között gyakran, sokszor sekélyes módon beszélgetünk arról, mire készülnek azok, akiket ismerünk. Mit akarnak? Mik a céljaik? Ezzel összhangban miként cselekednek? A személyre koncentrálunk a cél fontossága helyett, amikor mélyebben beszélgetünk ezekről a dolgokról, mert a személy nem más, mint a cél szokásos megtestesülése. Ismerni önmagunkat vagy másokat annyit tesz, mint megérteni a személyt. Hogyan szerezzük meg és fejezzük ki ezt a tudást? Színészkedünk, utánozunk, előadunk – dramatizálunk –, hogy megjelenítsük és a magunkévá tegyük azokat a cselekvési és figyelmi mintázatokat, amelyek jól jellemeznek minket és más embereket. Összefoglalva: történetet mesélünk. Amikor leírjuk egy vagy több ember céljait, az előttük álló utat, az út során felbukkanó akadályokat és lehetőségeket, a hozzájuk csatlakozó barátokat és ellenségeket – vagyis a morális tájképet –, történetet mondunk el. Eközben rangsoroljuk, átszervezzük, érzékeljük a világot. Ezáltal meghatározzuk a célokat is. A világot a célokhoz való viszonya szerint érzékeljük. Mi is valójában a történet, a cél és a következmények részletes leírása? Annak a struktúrának az ismertetése, amelyen keresztül látjuk a világot. A történetek a különféle jellemzéseken keresztül felfedik előttünk az értékes struktúrákat, amelyeken belül a világ manifesztálódik az érzékelésünk számára. Miért számít ez? Mi a jelentősége? Miért fontos – akár létfontosságú? A felfoghatatlan komplexitású világban látni és cselekedni rettenetes kihívás. Ezért értékelünk nagyra minden eligazítást arról, hogyan érzékeljünk és viselkedjünk – talán sokkal nagyobbra, mint bármi mást.

Gyermekkorunkban – de sokszor felnőttként is – azért válunk rabjaivá a színpadon vagy képernyőn látott, illetve könyvekben olvasott történeteknek, mert semmit sem akarunk jobban tudni, mint hogy hogyan hozzuk létre, finomítsuk és fejlesszük azt az értékhierarchiát, amelyen belül a világ releváns tényei megvalósulnak. Így teremtjük meg magunknak a világot, amit elfoglalunk, amiben létezünk. Így hozzuk létre a valóságot, amit belakunk. Így navigálunk előrefelé – és így határozzuk meg, merre van az előre. Figyeljük, ahogy a hős törtet előre, híven önmagához, áldozatot hoz egy magasabb célért, és nemes harcosként küzd a felháborító Sors lövedékei és nyilai ellen, miközben mindvégig megőrzi feddhetetlenségét. Figyeljük, ahogy a világ részei felfedik magukat előtte, mint az utazása szempontjából jelentőséggel bíró eszközök és akadályok. Figyeljük, ahogy a barátok, akikkel útközben találkozik, meghozzák a szükséges áldozatokat, amivel segíthetnek neki, és elégedettséget érzünk. Figyeljük, ahogy az ellenségei becsapják, meglopják, elárulják, hazudnak neki, majd kudarcot vallanak, és úgy érezzük, megtörtént az igazságszolgáltatás – vagy éppen sikerrel járnak, és megtapasztaljuk a becsapottak erkölcsi felháborodását. Röviden: elvarázsolnak minket a fennkölt célok, és ha elég bátrak vagyunk, azt kívánjuk, bárcsak mi is hasonló jellemek lennénk.

Az ő céljaik a mi céljaink lesznek – vagy legalábbis ebben reménykedünk –, azt látjuk, amit ők, megtapasztaljuk az ő érzelmeiket, megtanuljuk az ő leckéiket, miközben teljes biztonságban vagyunk a képzelet világában. Ez a fikció igazi ereje: értékes tapasztalatokat szerezhetünk, de közben nem vagyunk veszélyben. Ez az a hely, ahol az érzékelésünket alakító színdarabot a legbiztonságosabb és leghatékonyabb módon élhetjük át.

Amit a legértékesebbnek tartunk – a jót, aminek a felfedezésére törekszünk, a pillanatnyi célt –, azt legfelülre, a csúcsra helyezzük, a fensőbbség és uralom helyére. Azt tekintjük célunknak, amit központi jelentőségűnek tartunk, még ha csak pillanatnyilag is. Arra koncentrálunk, amit a figyelmünkre és erőfeszítésünkre méltónak definiálunk. Meghatározzuk, mi a jó – vagy legalább ugyanolyan jó, mint a kiindulópontunk. Ez legalább annyira hit, mint áldozathozatal kérdése: hité, mert a jó máshol is lehet, és áldozathozatal, mert annak a bizonyos jónak a hajszolása közben elhatározzuk, hogy nem hajszoljuk a többit. Minden érzékelés összhangban áll az eredeti és meghatározó hittel, míg az értelmezési keretet meghatározó döntés már önmagában is egy utazás célunk, az ígéret földje felé, mivel az ilyen észlelés alapja a cselekvés, amely maga is alkotóeleme az útnak. Célunk morális tájképet rajzol körénk, maga a cél pedig az elképzelhető legnagyobb jóként jelenik meg, legalábbis abban az időben és térben, amit ő maga ruház fel jelentőséggel. Még egyszer: a cél jelentést ad a világnak, rangsorolja és összerendezi még az érzékelését is. Láthatóvá teszi az utat, amely a legnagyobb valószínűséggel vezet el minket oda, ahová menni szeretnénk. A jellemet is célként fogjuk érzékelni. A jellem a cél megtestesülése, a cél megszokott követése. Ez az adott ember cselekedeteinek lényege.

Mindez több nagyon fontos kérdést is felvet. Ha a világot egy történeten keresztül észleljük – ha a világ egy történet révén fedi fel magát –, akkor mi az a történet? Hogyan határozzuk meg pontosan a céljainkat, legalapvetőbb kísértéseinket, legnagyszerűbb törekvéseinket? Mi lényeges, és mit kellene figyelmen kívül hagynunk? Mire kellene szentelnünk értékes figyelmünket? Milyen cél irányába összpontosítsuk cselekedeteinket? Mi az a kényelmetlen igazság, amit lelkiismeretünk folyamatosan próbál a felszínre hozni? Mi az a megfelelő értékhierarchia, amelyen keresztül a világ a legproduktívabban, legbőkezűbben és legfenntarthatóbban kifejezésre juttatja magát? Más szóval: mi a történet, életünk igazi története – mi az, illetve minek kellene annak lennie? Ez legfelsőbb céljaink, legalapvetőbb kapcsolataink gyűjteménye, és vele párhuzamosan maga a föld, amin állunk. Ezáltal pedig a felsőbb hatalom, Isten jellemzése, ahogy az a bibliai beszámolókban szerepel. De mi is ez voltaképpen?

Bármennyire fontos is a lelkiismeret – amely manifesztálódott Izsáknak –, nem ez Isten egyetlen megjelenési formája, nem az egyetlen drámai szerepköre. Ahogy látni fogjuk, megjelenik hívásként – inspirációként, kalandként, lelkesedésként, kíváncsiságként, még kísértésként is – is a többi álcájában, hogy csak néhányat említsünk. Például mindannyian nagyon szeretnénk találkozni a hőssel, egy másik álcájával, vagy akár azzá a hőssé válni – nemcsak egy hőssé, hanem a hősök hősévé. Mi nemcsak a király akarunk lenni, egy ország uralkodója, hanem a királyok királya. Úgy alkottak meg minket, hogy csodáljuk magát az uralkodás isteni princípiumát. Nekünk az kell, hogy megfelelőképpen belehelyezhessük magunkat a legmagasabb helyen lévő szellem perspektívájába, és megtapasztalhassuk a világot az ő szemén keresztül. Erre vágyunk, hogy adaptálhassuk a hősiesség és a felelős uralkodás szerepkörét a minket ostromló problémákkal szemben, és lehetőségekhez juthassunk saját életünkben. Amilyen alaposan csak lehetséges, meg akarjuk érteni a minden közvetlen jó mögött álló Jó természetét – azét a Jóét, amelyik létrehozza a sokkal kielégítőbb és gazdagabb életet, ami az örök vágyakozás valódi kertje. Meg akarjuk érteni a Jót, hogy mi is jók lehessünk, és a Gonoszt is, hogy elkerülhessük a gonosszá válást. Ily módon elhozhatjuk az üdvösséget és megváltást a világnak, apró és nagyobb léptékben egyaránt. Ily módon kordában tarthatjuk a poklot, amit a gonosz generál, és nemcsak saját magunknál, hanem mindenkinél, akit szeretünk, és akivel törődünk, az általunk benépesített társadalom stabilitása és folytonossága, valamint maga a világ szeretete érdekében.

Így vagy úgy, de a történet a lényeg – és így vagy úgy, de a történet, amelyen nyugati pszichénk és kultúránk meglehetős törékenységgel támaszkodik, gyakorlatilag a jól ismert bibliai korpusz, a drámagyűjtemény, amely kultúránk alapját alkotja, és amelyen keresztül a világot látjuk. Erre épül a nyugati civilizáció. Ez a történet nem csupán Istent jellemzi, akinek az utánzása, imádata vagy megtestesülése a legfelsőbb cél mind közül, hanem a férfit és a nőt is, akiknek a jellemét az Istenhez és a társadalomhoz való viszonyulásuk határozza meg. A történet ezenkívül rámutat az áldozatra is, ami az ilyen célok elérését lehetővé teszi, és drámai formában mutatja be azt a transzcendens célt is, ami a lehető leghatékonyabban összetart mindent. A bibliai történet a maga teljességében egy keret, amelyen keresztül a tények világa felfedi önmagát, ahogy azt a nyugati világ értelmezi: annak az értékhierarchiának a leírása, amelyen belül még maga a tudomány is (mármint a jó érdekében cselekvő tudomány) lehetségessé válik. A Biblia történetek könyvtára, amelyre a világ legproduktívabb, legszabadabb, legstabilabb és legbékésebb társadalmai épültek – egyszerűbben megfogalmazva, a Nyugat alapzata.

A fikciós tájkép a jó és a gonosz világa – az érték birodalma, ahol a legmagasabb csúcs átolvad magába az ígéret földjébe, valamint a végtelen szenvedésé és a feneketlen mélységé, amely elfoglalja a legalacsonyabban fekvő helyeket. A bibliai történetek megmutatják a szent hegyen a mennyei város felé vezető ösvényt, de egyben figyelmeztetnek is az apokaliptikus veszélyekre, amelyek ott rejtőznek mindenben, ami torz, marginális, szörnyűséges, bűnös, szentségtelen, kígyószerű és démoni. Isten ebben az ábrázolásában a szellem, amely felfelé vezet minket. Az ember az a lény, aki minden döntésében küzd ezzel a szellemmel, mert a döntés rangsorolás kérdése; ezt tesszük a pillantásainkkal, mert minden egyes pillantás egy lehetőség feláldozása valamilyen vágyott cél érdekében, és ezt tesszük a cselekedeteinkkel is, miközben valamilyen cél felé haladunk, és egyre távolodunk az összes többitől. A tudatosság minden pillanatában az a sorsunk, hogy Istennel birkózzunk.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License