Farkas Anett: A 33-as ügy

© Farkas Anett

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szerző eddig megjelent kötetei:

A 33-as beteg, 2021

A 33-as ügy, 2022

Kettős játszma, 2023

Lázadó angyalok, 2023

Szerkesztés/korrektúra: Tira Nael, Török Tünde

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Facebook-oldal:

https://www.facebook.com/farkasanett2001/

Instagram-oldal:

@farkasanett2001

Második kiadás

ISBN 978-615-825-396-3

Magánkiadás (Pitypang Könyvek)

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi, 2023

TARTALOM

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

PROLÓGUS

1

2

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Az írás számomra boldogság, elrepít egy teljesen más világba. Nagyon fontosnak tartom, hogy legyen egy csapata az embernek. Úgy érzem, része vagyok valaminek, egy családnak, amelynek tagjai mindig fogják a kezemet, amire nagy szükségem van, miközben megszületnek fejemben a történetek.

Köszönettel tartozom a férjemnek, aki maximálisan támogat mindenben, a kislányaimnak, akikre a legbüszkébb vagyok a világon.

Szeretnék köszönetet mondani a szüleimnek, testvéreimnek, a bétázók csapatának, akik végigkísértek az úton: Nikinek, a legcsodásabb óvónőnek, aki nevét is kölcsönözte a borítóra; a legjobb sógornőknek: Andinak és Noéminek; ezenkívül Jenninek; a legjobb krimi szakértőnek: CS. S. Nikinek; írónő barátnőimnek: Annának és Diának. Köszönöm a pszichiáternek, aki szaktudásával kellő információt adott át nekem egy újabb mentális betegség kiismeréséhez.

Külön köszönet Pózvai Albin nyugalmazott rendőr alezredesnek, hisz olyan tudással gazdagodtam a segítségével, ami biztos alapokat nyújtott a regénynek.

Csabának és Áginak is hálás köszönettel tartozom a támogatásukért. Főleg pedig azért, mert örömmel vállalták, hogy szerepeljen a nevük A 33-as ügy borítóján.

Köszönet Andrásnak, aki újabb fantasztikus videót készített, valamint Ádámnak (Coverist Studio) a borítóért, ami megint csak önmagáért beszél, olyan gyönyörű.

Köszönöm a bloggereknek, akik fáradhatatlanul népszerűsítik a könyveimet. Értelmet adtok a munkámnak. Nagyra becsüllek és tisztellek benneteket!

Köszönöm Tündének és Franciskának a fáradságos munkájukat, hogy a könyvemből mindig kihozzák a legjobbat, és széppé varázsolják a belsejét.

Végezetül pedig, kedves olvasó, köszönöm, hogy veszed a fáradságot, és elolvasod ezt a könyvet. Nagy megtiszteltetés, hogy általam néhány órára elszökhetsz a valóságból…

Ez a könyv nem valós történetet ír le.
A nevek, a szereplők, a helyszínek egyes részei és az események a szerző képzeletének szüleményei.
Valós eseményekkel, élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán a véletlen műve.

„A pitypang a szerelem növénye is. Sokan úgy tartják, hogy ha elfújod a magvait, a szél elviszi a szerelmedet a szerelmedhez. Ha fújás közben kívánsz valamit, és egy levegővel sikerül minden magot elfújnod, a kívánságod teljesül.”

CECELIA AHERN

PROLÓGUS

„Kérem, segítsen valaki!” Az óhaj suttogva hagyta el az ajkát. Órák óta volt egyedül, szeme bedagadt a sok sírástól. Összekulcsolta a kezét, Istenhez fohászkodott, ám ő nem válaszolt. Senki sem válaszolt. Meleg volt, a kandalló mellett kuporgott, hallgatta a tűz szolid pattogását, duruzsoló hangját. A kis fahasábokat sorban elnyelték a lángnyelvek. Ő becsukta a szemét, fejben megrajzolta álmai helyét. Oda képzelte magát, ahol mindig boldog volt. Kezét hirtelen a nyakához emelte, a feltörő érzéstől elszorult a torka. Kis adagokban, kapkodva szedte a levegőt. A száján át beszívta, majd gyorsan kifújta, de így is egyre nagyobb nyomás nehezedett a mellkasára. Úgy érezte, megfullad. Lehet, itt fog meghalni?

A tenyerét melegnek érezte, bizsergett a rá váró feladattól. Meg meri tenni? Muszáj cselekednie, nem várhat tovább. Nem hozhat szégyent a szüleire. Nem engedheti meg magának, hogy miatta őket is megbélyegezzék. Ettől a szégyentől egyedül, segítség nélkül kell megszabadulnia. Egy pillanatra újra felsejlett előtte álmai helye, majd megrázta fejét, hogy visszatérjen a jelenbe. Koncentrálnia kell, nem hibázhat. Az az életébe is kerülhet. Azt pedig nem szeretné. Ugyan ki szeretne meghalni, ha valakinek olyan szülei vannak, mint neki? Szükségük van rá, ahogyan neki is rájuk. A gyalázat bűze facsarta az orrát, és újra megszólalt a fejében egy hang: „Szabadulj meg tőle!” Ő remegve nyúlt a lába előtt heverő kötőtűhöz. Alaposan eltervezett mindent. Tudta, hogy sokáig lesz egyedül, ezért ez a nap a legtökéletesebb terve végrehajtásához. Persze az édesanyja majdnem itthon maradt vele, mert betegséget színlelt, hogy ne kelljen iskolába mennie. Így talán nem lesz gyanús, ha tényleg beteg lesz, mire ők hazaérnek. Mert az lesz, nem igaz? A lelke biztosan. Annak egy darabkáját így is hátrahagyta már. A maradék pumpálta a szívét nap mint nap. Testileg pedig… Arra még nem kell gondolnia. Ráér majd akkor, ha nagyobb lesz a baj. Újra szemezni kezdett a vastag tűvel. Elképzelte, ahogyan édesanyja szorgos ujjai közt mozog. Ezzel készítette neki a sapkáját és a hozzáillő sálat. Ő büszkén viselte, hisz olyan jól állt rajta. Az édesanyja egy pulóvert is ígért neki. Vajon lesz még esélye annak a pulóvernek, hogy felvegye?

Megmarkolta a hosszú rézdarabot. Esélyt kell adnia magának. Lenyúlt a térdéhez, megszorította a lábát borító finom anyagot, és elkezdte felhúzni magán. Egészen a hasáig gyűrte. Megemelte a fenekét, majd legörgette a fehérneműt is. Szabaddá vált odalenn. Homloka gyöngyözött a melegtől, hónaljában apró izzadságcseppek gyülekeztek. Lenézett szeméremtestére, amit sűrű, fekete szőrzet borított. „Tedd meg!”, utasította megint a hang.

Kitapintotta a hasán lévő púpot, ami ugyan még nem volt szembeötlő, de ő már érezte. Ott volt, és hétről hétre csak nagyobb lett. Ezt kellett megfékeznie. Nem állíthatják pellengérre ártatlanul. Ő nem lesz számkivetett. Őt nem illeti a skarlát betű.

„Csináld már, mire vársz?”, hajtogatta neki a hang. Ő a nyíláshoz igazította a tű hegyes végét, és szép lassan magába vezette. „Gyáva vagy! Erősebben!” Kihúzta a tűt a hüvelyéből, és egy határozott mozdulattal újra bökött. Felszisszent az éles fájdalomtól. A rémület egyre erősebben lengte körül, füstként lebegett a levegőben. Ráncigálni kezdte magán a ruhát, úgy érezte, menten megfullad a félelemtől. Ennek ellenére újra bökött. Meleg vér csurgott le a belső combján, ami kis tócsában gyülekezett alatta. „Nem vagyok szörnyeteg, tényleg nem vagyok az.” Csupán annyit szeretett volna, hogy a sírás abbamaradjon, a szenvedés, ami felőrölte, megszűnjön. Az élet, amely benne növekedett, eltűnjön. Olyan nagy bűn ez? Eldobta a kötőtűt, nem bírt több fájdalmat okozni magának, az így is percről percre elviselhetetlenebbé vált. Érzékelte méhében az egyre erősebb rángásokat, a pusztító kínt. A piros vér egyre sötétebb színt öltött magára, végül nagyobb darab, vörösen csillogó cafatokat hányt ki magából az apró nyílás. A lány hörgő hangot hallatott, megijedt, hogy valaki így találhat rá, mire ráeszmélt, hogy belőle árad ez a hasogató üvöltés. Folyt belőle a vér. „Nem fogom túlélni”, csak ez járt az eszében. Túlságosan gyenge lett, hívta magához a halál. „Szedd már össze magad, ha azt túlélted, ezt is túl fogod!”, kiáltott rá a hang. Nem engedhette meg, hogy az ereje elhagyja, muszáj lesz összeszednie magát. Segítségül hívta az emlékeit. Azokba kapaszkodott. Iszonyatos düh öntötte el, akkor és ott, abban a pillanatban nem tudott különbséget tenni jó és rossz között. Elfeküdt a padlón. Nézte, ahogy távozik belőle egy élet, hagyta, hogy gyökeret verjen benne a harag. Hagyni fogja azt is, hogy szép lassan kiburjánozzon. Hallgatta a szíve dobogását, ami újra vadul vert, elképzelte a tüdejéből érkező friss, oxigéngazdag vért, ami szétáradt benne. Nem fogadta el a halál hívó szavát. Égett a vágytól, hogy könnyítsen a lelkiismeretén, de még mindig félt. Könnycseppektől nedves arcához emelte a kezét. Csapongó gondolatok bújtak el a fejében, és mind ugyanazt az egy szót kiabálta: Bosszú.

1

Vivien néha úgy érezte, a múltja úgy ketyeg benne, mint egy óra, ami eszébe juttat olyan eseményeket, dátumokat, amelyekre mindig emlékezni fog. A mai nap is egy ilyen dátum. Szeptember tizenötödikét írtak, egy újabb fejezet kezdetét a nő életében.

Homlokát az üvegnek támasztotta, onnan bámult ki az ismerős tájra. A legtöbb fa és bokor nevét tudta, ahogy az utcákét is, hisz ebben a házban nőtt fel. Látta magát tizenkét évesen, a szőke copfjait, a piros biciklijét, egykori barátnőit. A barátnőit, akik már nem élnek. A környék megannyi emléket hordozott magában, és ő szerette ezeket a történeteket, szívesen gondolt vissza rájuk. Bár ha jobban belegondolt, nem mindegyikre. Volt, amit egy életre törölt volna, egy iratmegsemmisítőbe dobva, ami szétcincálja, ledarálja, a végén pedig millió darabra tépve eltünteti. Bárcsak ilyen könnyen megoldhatná ezeket a problémákat! Ehelyett egy újabbal kell szembenéznie. Ezúttal már nyomozótiszt volt, ráadásul ifjúságvédelmi nyomozó, így még többet reméltek tőle a kollégái. Pontosabban az új kollégái. Még mindig sokszor elgondolkozott azon, jól cselekedett-e. Felégetett maga mögött mindent, hátrahagyva a pesti munkáját, egy új ügy reményében, mindezt bő egy hét leforgása alatt. Persze már nyáron is kacérkodott a gondolattal, mi lenne, ha…? Talán ez az új eset adta meg neki a végső lökést. A családja pedig mellé az ajándék. Oly hosszú idő után újra egy kört alkotott velük. Kislányának, aki szemérmetlen őszinteségével és bájával azonnal maga mellé állított mindenkit, nem okozott gondot a beilleszkedés. Már az első nap barátokat szerzett az iskolában. Vivien inkább aggódott ezen a téren maga miatt, mint Fannáért. Ő nem tudta ilyen játszi könnyedséggel felfogni az életet, nyilván nem is volt hétéves. A maga harminc évével kellett megbirkóznia a munkahelyével és Dáviddal. Dávid. A legutolsó találkozásuk, a gyors távozása, a késői telefon. Visszaidézte a sorokat, amikből először értesült a szomorú hírről:

„Eltűnt egy kisfiú. 2001. szeptember 5-én délután rejtélyes körülmények között eltűnt egy kisfiú a zalaegerszegi vizslaparki játszótérről. A hatéves Bálint szürke melegítőt, vékony farmerkabátot és kék baseballsapkát viselt, különös ismertetőjele nincs.”

Azóta eltelt több mint egy hét, mindemellett semmi nyoma Bálintkának. Ezért van itt ő, hogy hazahozza a szüleihez, hogy kézre kerítse azt a személyt, aki magával ragadott egy ártatlan életet, és fogva tartja valahol. Legalábbis ő bízott benne, és az ösztönei is azt súgták, hogy a kisfiú él, csak meg kell találnia. Találniuk. Méghozzá Dáviddal. Azzal a férfival, aki mágnesként vonzza őt magához. A nyomozóra gondolva kicsit felengedett, megnyugtatta a gondolat, hogy a közelében lehet, habár nem is olyan rég inkább elmenekült előle. A sors fintora a kettejük kapcsolata. Azzal szintén tisztában volt, hogy amikor Dávid felhívta azon az estén, és ecsetelte az ügyet, magukra is gondolt. Az ő dolgukra is muszáj pontot helyezniük. Vivien visszaidézte a lopott nyári éjszakákat, ez pedig a pillanat töredéke alatt lángba borította az arcát. Pipacs – csengett a fülében Dávid rekedtes hangja. Teljesen belefelejtkezett pár hetes kalandjukba, magába szippantotta a kellemes, bizsergető érzés. A hozzá közelítő lábdobogás sem tudta kizökkenteni mély merengéséből.

– Anya! – rikkantotta Fanna. Az emlékkép egy szempillantás alatt eltűnt, ahogy Vivien meghallotta kislánya hangját. – Szeretnélek a szavadon fogni. Azt ígérted, a péntek esték a mieink. A mamával elmegyünk a videotékába megnézni, kölcsönözhető-e már a Shrek.

– Szuper ötlet. De szeretném, ha végeznél a házi feladatoddal addig, amíg hazaérek. – Vivien a régi kakukkos órára pillantott. – Most két óra van, engem háromra várnak Zalaegerszegen. Lesz ott anyának egy kis dolga, de ígérem, időben haza fogok érni.

– Dávid bácsi vár, ugye? – lelkesült fel a kislány.

– Igen, hisz meséltem neked arról, hogy ő lett a társam ebben az ügyben is.

– Mi a helyzet a pesti lakással? – szállt be a beszélgetésbe Tamás, Vivien édesapja. – Mintha azt mondtad volna reggel, máris van rá érdeklődő.

– Egy megbízható ismerősömnél hagytam a kulcsokat, így nem kell minden egyes alkalommal felautóznom. Intézkedik ez ügyben. Remélem, minél előbb el tudom adni, annál előbb tudok házat venni itt Keszthelyen – nézett az anyjára.

– Jól meggondoltad? – kérdezte Viktória.

– Igaz, rövid idő alatt döntöttem így, de úgy érzem, ez a megfelelő lépés a jó irányba. Fannát sem cibálhatom egyik városból a másikba. Ez lesz a végleges. Ti is itt vagytok, ez a hab a tortán. Sok a pótolni való idő – célzott a húgára, akivel évekig szóba sem állt. – Szeretnék mindenkinél tiszta lappal kezdeni.

– Helyesen döntöttél. És hogy tudd, addig maradtok, amíg szeretnétek. Hatalmas ez a ház, legalább költözik belé ismét egy kis élet.

Vivien elmosolyodott. Elbúcsúzott kislányától meg a szüleitől, majd vetett magára egy utolsó pillantást a szélfogóban felszerelt egész alakos tükörben. Beült az autójába, elfordította a kulcsot, gázt adott, és elindult Zalaegerszegre. Dávidhoz. Az új bűnügyéhez.

Új a folyosó, a lift, amin feljutott a negyedik emeletre, idegen az illat, a konyha, az emberek. Ez az új munkahelye. Egy ajtó választotta el a bűnügyi osztálytól, előtte toporgott már teljes egész három perce. Vajon várják? Kíváncsiak rá? Milyen lesz a fogadtatása? Nem kért kíséretet, jobban szerette ezeket a dolgokat egyedül intézni. Járt már itt, de akkor még nem volt teljes értékű munkatárs. Olyan ez, mint letépni egy sebtapaszt. Az egyik megoldás, hogy lassan, óvatosan, milliméterről milliméterre húzza le a ragacsot a bőrről, de ez nem jó, mert sokáig tart a fájdalom. A legjobb egy gyors, határozott mozdulattal lerántani. Fáj, persze, de hamar túl van rajta az ember. Az utóbbit választotta. Nyilván az ő helyzetében nem volt semmilyen fájdalom meg kín, annál inkább kapott szerepet a lámpaláz. Rátette kezét a kilincsre, és lenyomta. Belépett az osztályra, ott volt közöttük, körülvette a sok ismeretlen arc. Füle mögé tűrte rakoncátlan szőke tincseit, és egy hangos „Sziasztok!” bukott ki belőle. A tekintetek rászegeződtek, egy magas, vékony, barna hajú nő egyből mellette is termett.

– Fehér Vivien vagy, ugye? – lapogatta meg a hátát a másik.

Vivien bólintott, majd sorra bemutatkozott a bűnügyi osztály jelen lévő tagjainak. Vele együtt összesen lettek tizenkilencen. Szimpatizált a társasággal, ahogy Pesten, úgy itt is a férfiak uralták a terepet. Saját magán kívül csak azt a lófarkas lányt látta, aki legelőször üdvözölte.

– Amint látod, én örülök neked a legjobban – kezdett bele Márti, mert így hívták. – Rajtam kívül még Erika, a titkárnőnk nőnemű, szóval soha jobbkor nem jöhettél volna, Vivi – vihorászta lelkesen.

– Nincs mindenki jelen, csak azok, akik szolgálatban vannak – vette át a szót egy széles vállú fiatalember. – Továbbá a technikusok is másik irodában dolgoznak, de ha még nem vezettek körbe, én szívesen magamra vállalom.

– Körbevezetnéd, mi? – robbant be közéjük Dávid, és gúnyosan rámordult a kollégájára.

– Úgy értem, ha te nem érsz rá, főnök, leveszem ezt a terhet a válladról.

– Azt mindjárt gondoltam, de Vivi legyen csak az én gondom. Ti meg csináljátok, amit mondtam! – fordult a többiek felé. – Senki sem adta még le a napi jelentését, egy órán belül legyen az asztalomon! Miattatok túlórázom mindennap.

– Azt hiszem, Mártinak tényleg igaza van – tette keresztbe maga előtt a két karját Vivien.

– Miben van igaza? – vonta fel a szemöldökét kíváncsian Dávid.

– Hogy a legjobbkor érkeztem. Fordítom innentől kezdve a kollégáknak, amit mondasz. Az a benyomásom, nem beszélik folyékonyan a bunkó nyelvet.

Csend. A hangok megszűntek, az emberek elcsendesedtek. Levegő bennrekedt, semmi nesz nem hallatszott, csak síri némaság.

– Kifejtenéd ezt nekem az irodámban? – ragadta meg Dávid Vivien csuklóját, maga után húzta a nőt, aztán kettejükre zárta az ajtót.

Elsötétítette a rolettákat, majd szorosan Vivien elé lépett.

– Nem beszélhetsz így velem előttük! A felettesük vagyok – sziszegte a nőnek.

– Mutass példát nekik! A kemény dumáddal utálni fognak.

– Már utálnak, Pipacs. De tisztelnek.

– Félnek tőled, nem tisztelnek, a kettő nem ugyanaz.

Dávid felmordult, de nem szólt semmit. Hüvelykujját végighúzta Vivien száján, a nő megérezte arcszeszének illatát, látta jeges tekintetét, dióbarna szemét, amiben pillanatnyi harag villant. A férfi hajtókájába kapaszkodott, közelebb vonta magához.

– Nem szeretném, ha pletykálnának rólunk – cirógatta meg nyelvével a nyomozó fülét.

– Miattam vállaltad el az ügyet?

– Mintha lett volna más választásom.

Ajkuk szinte súrolta egymást beszéd közben, amit Dávid kihasznált, és egy határozott mozdulattal becsúsztatta a nyelvét Vivien szájába. A nő alig kapott levegőt, háta a hideg falhoz nyomódott. Szíve olyan erősen és keményen vert, mintha kiugrani készülne a helyéről.

– Abba kell hagynunk, Dávid – lihegte a férfi szájába. – Indulnunk kell.

– Még ráérünk. Ígérd meg, hogy ezt este folytatjuk – ragadta meg Dávid Vivien arcát egy utolsó csók reményében.

– Ma nem lehet. Péntek van. Fannának megígértem, hogy péntek esténként csak az övé vagyok.

– Akkor a többi nap az enyém – engedte el Dávid a nőt, és megkerülve az íróasztalát leült a gurulós székére. – Míg kint hagytad, hogy udvaroljanak neked, addig a papírjaidat intéztem. Minden sínen van. Az áthelyezésed folyamatban, de az ügyre való tekintettel elengedtek.

– Az ügyre való tekintettel? Vagy inkább a te különleges kérésed áll a háttérben, hogy csak velem szeretnél dolgozni? – foglalt helyet Vivien Dáviddal szemben egy széken.

– Lényegtelen, a tényen nem változtat. Egy párként dolgozunk ezen, és kész.

– Párként vagy társként? Nem mindegy. Emlékeztetnélek, hogy én kosarat adtam neked pár hete.

– Nézd át az ügyet, mielőtt indulunk, összegyűjtöttem neked minden feljegyzést – terelte el a beszélgetést a férfi, átnyújtva neki egy stósz iratot. – Ezek pedig az eddigi vallomások a szülőktől – adott át az asztal felett egy másik kupacot. – Ötórai érkezést ígértem Lillának.

– Csak Lilla? – kapta fel a fejét Vivien a keresztnévre.

– Régebbről ismerem még – nyomta el csírájában a kérdést a nyomozó. – Inkább fókuszálj a fiukra, akit minél előbb meg kell találnunk.

Vivien nem feszegette tovább a témát, de egyből feltűnt neki Dávid pikírt hozzáállása. Titkolna előle valamit? Ki ez a Lilla, aki miatt ilyen düh villant a szemében? Kimért csend telepedett kettejük közé, ami percek múltával sem enyhült. A nő megpróbált a feladatára figyelni, de közben azért néha fel-felpillantott a papírkupacból a férfira, akiből még mindig különös izgalom áradt. Vivient egyre jobban érdekelte Bálintka esete, és már kíváncsi lett az édesanyára is.

– Ahogy látom, a 2001-es év kiadós bűnügyekkel lát el minket – lesett ki a köteg mögül. – Mit gondolsz a családról? – kérdezte, de Dávid nem reagált rá – Dávid, hahó, merre jársz? – próbálkozott tovább.

– Mondtál valamit? – nézett fel a hangra a nyomozó. Azt ugyan látta, hogy Vivien szája szavakat formál, de értelmezni már nem tudta őket. – Ne haragudj, elkalandoztam, meg ezt is szerettem volna befejezni, mielőtt indulunk – mutatott az előtte heverő teendőire. – Mehetünk.

Vivien figyelemmel követte, ahogy a nyomozó feláll a helyéről, ellép mellette, és megfogja a kilincset.

– Nem jössz? – fordult vissza a nőhöz.

Vivien gyengéden elmosolyodott, biccentett egyet válaszul, gyorsan elrendezte a papírhalmot az asztalon, majd követte a férfit. Baljós érzések kerítették hatalmukba, érezte, hogy közeleg feléjük a gubanc, ahol sok titok és veszély rejtőzik.

2

1971

Amikor az óra hetet ütött az előszobában, vattával megtörölte a hóna alját, felvett egy pulóvert, egy ósdi trapéznadrágot, majd végigfuttatta tekintetét a falra szerelt törött tükrön. A reggeli nap sugarai épp csak beköszöntöttek az ablakon. A fény megtört, és visszaverődött rá, ami hunyorgásra késztette. Gondolta, jobb is így, legalább nem látja szánalmas, kopottas kinézetét. Rövid, szinte égnek meredő haját, fehér, már kis pattanásoktól hemzsegő bőrét. A szegénység jeleit. Ő volt maga a szegénység, a nyomor. Undorítónak találta a látványt. Megalázónak. Megigazította egyszerű, divatjamúlt ruháit, mikor egy újabb lyukat lelt a pantallóján. A térde magasságában éktelenkedett, gondolta, ez még nem olyan nagy, mint a fenekénél, majd délután talál rá valami megoldást, most már nincs rá ideje. Nesztelenül, lábujjhegyen kióvakodott a konyhába, nehogy felébressze a szüleit. Az anyját és az apját. Kinek mit jelentenek ezek a szavak. Számára semmit. Gyűlölte őket. Nekik köszönhette szerencsétlen életét, hogy mindenki utálta és megvetette. Miattuk történik minden rossz. Nyomorult életük sivár, és cseppet sem irigylésre méltó. A gyerek elmosogatott, megpróbált rendet rakni ebben a kis helyiségben. Felenné őket a kosz, ha a szülein múlna. Őket csak a napi adag érdekelte, hogy megfelelően delíriumos állapotba kerülhessenek. Hátára kapta iskolatáskáját, erőt vett magán, leküzdötte a szomorúságot a szívében, és kilépett az ajtón. Ilyenkor reggel az utcájuk zsúfolt volt, mindenki sietett, az emberek bevásárlószatyrokat cipelve haladtak egymást kikerülve. Ő elvegyül köztük, láthatatlanul lépegetett. Izzadt a tenyere, fel sem mert nézni, felemás cipőfűzőjét bámulta, hogy libben az ég felé minden egyes lépésénél.

– Tóni! – A hang irányába fordította a fejét. – Kapd el! – hajítottak felé egy tojást, majd még egyet, ami a vékony héjat áttörve landolt egyébként is foltos ruháján.

– Nézzétek a kis buzit! Feldobtam a külsejét. – A lány gonosz vigyorgása csak tetézte amúgy is nulla önbecsülését, ami az imént hullt a porba sokadszorra.

Ujjaival próbálta letörölgetni magáról a bűzös záptojás maradványait, de mit sem ért, mert csak szétkente amúgy sem szép arcán. Táskájából egy textil zsebkendőt vett elő, azzal igyekezett eltüntetni a nyomokat. Felmérte a kárt, szerencsére csak vékony pulóvere lett olyan, amit majd úgyis levesz az iskolában, hisz ott egyenköpenyt írt elő a szabályzat. Így nem kell egész nap magán viselnie a megaláztatás nyomait.

– Kár, kár, milyen kár! Szegény Tóni pórul járt! – harsogták felváltva, majd az egyik megragadta, és lökött rajta egyet.

Lába megakadt az útpadkában, amitől elvesztette az egyensúlyát, és a földre rogyott. Fülében kitartóan csengett a gúnyos nóta, az undok kacajok, a távolodó lábdobogás. Iskolába szeretett járni, a maga módján szorgalmas, jó tanuló volt. Igyekezett a tanárok kedvére tenni, naprakészen megtanulta a feladott leckét. Kedvenc tantárgyaira örömmel készült, ilyen volt például az irodalom vagy a rajz. Olykor otthon, ha lehetősége adódott, bezárta a szobája ajtaját, és elmélyülve tanulmányozta az aktuális tananyagot, könyvtárból kikölcsönzött szakkönyvekkel gyarapította tudását. Így el tudott menekülni az állandó gondok elől, amiből jó sok kijutott neki az élettől. Sokszor elképzelte, mennyivel könnyebb lenne neki is szerető családban nevelkednie, ahol megkapná a kellő törődést, elismerést, nem csak a szokásos csúfos pofonokat. Ha hazaérne, az iskolából meleg ebéd várná, tele lenne a hűtő, tisztaság és melegség járná át a ház falait. Ehelyett mi vár rá? Egy anya, aki tesz egy nagyot rá, hogy a világon van. Egy apa, aki minden egyes este hurkásra veri a bőrszíjával. Normális étel akkor adódott, ha ő elment bevásárolni, ha főtt ételt szeretett volna az asztalra, azt ő teremtette elő kevés kis tudásával. Lehetne rendes házuk, takaros, családias lakhely, ehelyett rohad az egész, ahogy ő is. Sajnálta magát, hisz mindössze tízéves volt. Gyerek. Egy pozitív elképzelés nem férkőzte magát a tudatába. Mi lenne, ha más családba születik? Mi lenne, ha más szülők nevelnék? De ezeket az ötleteket mindig elásta a nap végére, jó mélyre, az agya hátsó kis szegletébe, ahonnan bármikor elő tudta hívni, ha sanyargatni akarta magát. Ezekkel a gondolatokkal ért oda az iskola kapujához, amin mindig új reményekkel telve ment be. Komótosan, lassú léptekkel haladt végig a hosszú, tükörfényes folyosón, majd balra kanyarodva benyitott a harmadik ajtón. Belépve az osztályterembe, elfoglalta a helyét, ami mit sem változott az évek alatt. A negyedik osztályt kezdte meg. Feszengve ült a székén, úgy várta a tanárát. Kinyújtóztatta végtagjait, kényelmesen tudott nézelődni jobbra meg balra is. Nem zavart vele senkit, mivel nem ült mellette senki. Csak neki nem volt padtársa, undorodtak tőle az osztálytársai, barátai sem voltak. Egyetlenegy se. Elvolt az ő saját kis világában, de ma érdekes nap ígérkezett a számára is. Nem azért, mert ma ünnepelték a tanév első napját. Az osztályfőnök nem egyedül érkezett, egy kislány is volt vele. A tanár szavai alig jutottak el hozzá, annyira elkápráztatta az új osztálytárs személye.

– Ismerjétek meg új osztálytársatokat, Pavlovics Karolinát! Karolina arra kér minket, szólítsuk Linettnek, így szereti használni a nevét. Nagyon messziről költözött a mi kis falunkba, egyenesen az Alföldről. Szeretném, ha kedvesen fogadnátok – darálta mondanivalóját az osztály felé, majd a kislányhoz fordult. – Ott egy hely, foglald el, kérlek! – mutatott egy üres székre a hátsó sorban a tanár. – Isten hozott még egyszer nálunk!

A kislány végigszlalomozott a padok között, és megakadt a szeme az üres helyen. Elhelyezte a táskáját, majd leült.

– Linett vagyok, de ezt te már tudod. Téged hogy hívnak? – mutatkozott be a kislány.

– Biztos mellettem akartál helyet foglalni? Hátul találsz még üres padokat – nézett végig új padtársán. Helyesbítve, élete első padtársán. A kislány annyira gyönyörű volt, eleven, szőkésbarna, hullámos tincsei két szabályos copfba voltak kötve, aminek végén egy-egy piros szalag díszelgett.

– Te vagy ilyen büdös? – szagolt a levegőbe Linett, majd közelebb hajolt hozzá. – Miért bűzlesz? – tette fel neki az újabb kérdést, amikor megbizonyosodott, hogy a kellemetlen szag valóban a padtársából árad.

– Szerintem nem szeretnéd tudni. És jobban jársz, ha mégis hátraülsz, mert én csak bajt fogok hozni a fejedre. – Közel hajolt a kislányhoz, és megszagolta. Gondolta, ha ő megtette, neki sem lesz ellenére. – Neked viszont nagyon jó az illatod. Ilyen úri kisasszonyhoz illő.

Linett felkuncogott. Apró szeplői vidám táncot jártak az arcán.

– Vicces vagy, tetszik a humorod. Nem vagyok semmilyen úri kisasszony. De ez titok, el ne mondd senkinek! – kacsintott felé. – Elárulod végre, hogy hívnak?

– Antal… – kezdte, de meggondolta magát. – Tudod, mit? Szólíts csak Tóninak. Itt mindenki így hív – vonta meg a vállát.

– Tóninak? – rágta meg a szót Linett többször is. – Tetszik a neved – mosolyodott el végül.

– Engem itt nem szeretnek. Ha meglátják, hogy velem barátkozol, téged sem fognak. Ezért jobb, ha elkerülsz – tárulkozott ki neki őszintén Tóni.

– Miért nem szeretnek? Mert szegény vagy? – nézett végig rajta Linett. A pillantása nem volt sem gonosz, sem lenéző.

Ő csak bólintott. Minek magyarázkodjon? Padtársa majd rájön, hogy rossz helyet választott magának, holnaptól úgyis újra egyedül fog ülni. Egy ilyen kislány, mint amilyen ő is, nem egy ágrólszakadt barátot érdemel. Linett szép, jó illatú, a köpenye is tiszta, egy folt sem éktelenkedett rajta. Alatta szintén makulátlan öltözet boríthatta testét. Elég volt ránéznie a cipőjére, ami csillogott, egy szösz, annyi nem bújt meg rajta. Neki pedig? Még a cipőfűzői sem voltak egyformák. Mindenesetre a kislány a nap végéig mellette maradt. Pedig annyira különböztek egymástól. Hideg borzongás futott végig Tónin, megremegtetve a bensőjét, pedig nem történt nagy dolog, csak kicsengettek az utolsó óráról, de ez a kis zaj utat engedett az újabb komorságnak. Mikor telt el ennyi idő? Hátára kapta agyonkopott iskolatáskáját, miután szapora mozdulatokkal beledobálta a könyveit, és fürgén útnak eredt. Nem nézett hátra, csak futott és futott. Kiérve az iskolakapun, egyenesen hazafelé vette az irányt. Már majdnem elhagyta a tanintézet utcáját, fordult volna jobbra, de két vele egykorú kislányba és három kisfiúba futott bele. Védőfalként vették körül, moccanni sem tudott egyik irányba sem. Hiába kereste tekintetével a rést, amin keresztül tudott volna menekülni, nem találta. Meg aztán úgysem hagynák meglógni. Sosem hagyták, miért éppen most sikerülne elszaladnia?

– Kár, kár, milyen kár! Szegény Tóni pórul jár! – kezdte rá a szokásos dalt az egyik jól öltözött osztálytársa.

A diáknép nagy része köréjük sűrűsödött, fürkésző tekintettel várták, ezúttal miképp alázzák meg szerencsétlent. Sokszor átfutott az agyán, hogy ilyenkor hol vannak a felnőttek, a tanárok, az igazgató, akik mindezt megakadályozhatnák? Hogy hol? A meleg irodájukban, beletemetkezve az állítólagos munkájukba. Az ablakból pedig ide már nem látnak el. A fák sűrű lombjai kitakarták azt, amit ellene készültek elkövetni. De segítene egyáltalán rajta egy tanár is? Dehogy segítene! Azon szülők gyerekei karjai közt vergődik, akik oszlopos tagjai az iskolának, aktív résztvevői, jelen vannak az itt folyó dolgokban. Az ő szülei mivel segítik az intézményt? Egyszerű erre a válasz: semmivel. Négy éve issza a levét igazán a szegénységnek. Mielőtt taszítottak volna rajta még egyet, meglátta őt. Azt a lányt, aki volt olyan bátor, és az ő padját választotta ki helyéül. Linettet. Figyelte, ahogy előreverekszi magát a tömegen. Oda illett közéjük, nem pedig őmellé. Érezte vállán a kezeket, de már nem fogta fel, mi történik vele. Elveszett a kislány sötét szemében. Nem is érezte, hogy a földre került. Mielőtt viszont lendült volna felé egy láb, ő félrelökte maga körül az embereket, és az éppen rugó helyzetben lévő testrészbe kapaszkodott.

– Ne merészeld! – sikította olyan erővel, amennyire a tüdeje engedte. – Hát nem volt elég? – nézett fel rájuk.

– Te tényleg a pártját fogod ennek a szutykosnak? – csodálkoztak rá az apró kislányra, aki mindkét kezét kinyújtva tolta el maguktól a sok gonosz gyereket.

– A saját sírod ásod meg ezzel, ugye tudod? – szólította meg Linettet az egyik fiú. – Csukd be a szemed, és hagyd, hogy befejezzük, amit elkezdtünk!

– Ti mind gonoszak vagytok! De most tudjátok meg, én még nálatok is rosszabb tudok lenni! Hagyjátok őt békén – mutatott rá Tónira –, és akkor nem esik bajotok.

– Te fenyegetsz minket? Hát nem látod, mennyien vagyunk? Nem félsz? – dobbantott egyet lábával a betonon egy kövérkés kölyök.

– Ha még egyszer csak egy ujjal is hozzáértek, azt nagyon megbánjátok! Világos voltam? – Linett lépett egyet feléjük. – Tűnjetek el innen, vagy sikítani fogok, amitől az összes élő és mozgó felnőtt ide fog seregleni. El fogom mondani, mit műveltek. Nekem hinni fognak, nem úgy, mint Tóninak – csuklott el a hangja, de szerencsére nem vette észre a remegését saját magán kívül senki.

– Gyertek már, menjünk. Anyukám mesélte, hogy ügyvéd az apja, még tényleg bajunk származhat belőle, ha eljár a szája – unszolta a többieket egy vörös, loknis hajú kislány.

– Honnan tudsz te ilyeneket? Csak nem akar anyád megint elválni? – röhögött fel valaki a vörös háta mögött. – A nyár közepén költöztek ide, te meg már betéve tudod a családfáját? Akkor költöztetek ide, ugye? Minek jöttetek el a világ végéről?

– Menjünk, hagyjuk a szerelmespárt! – röhögött fel egy szőke, turcsi orrú lány, aki megindult a csoportosulással ellenkező irányába.

A többiek követték, magára hagyva Linettet és Tónit.

– Elmennek – suttogta Tóni. – Ki vagy te, Linett? És miért segítettél rajtam?

– Csak egy lány, aki nem tűri az igazságtalanságot – mosolyodott el a másik.

Antal végignézett Linetten. Olyan sokszor eljátszott a gondolattal, hogy neki is lesz egy barátja. Egy barátja, akiben megbízhat, megoszthatja vele az álmait, a bűneit, akinek szégyenkezés nélkül mesélhet az életéről. Az ég felé fordította az arcát, úgy érezte, megkönnyebbült. Egy pillanatra azt érezte, boldog és nincs egyedül. A kislány felállt, felsegítette, megfogta a kezét, ujjaikat egymásba kulcsolták, úgy indultak el a hazafelé vezető úton. Fejüket hátrahajtva tiszta szívből nevettek, csacsogtak. Boldogság. Antalnak ez egy olyasfajta új érzés volt, amit most megragadott, és kapaszkodni fog belé mindaddig, ameddig bír. Nem akarta elengedni. Így, hogy megtapasztalta, többé már nem. Ahol az út kettévált megálltak. Az egyik balra lakott, a másik jobbra. Az egyik a jólétbe ment haza, a másik a nyomorba.

– Te nem is vagy gonosz – nézett nagy zöld szemekkel a lányra.

– Akarsz fogadni?

*  Legyetek jók, ha tudtok (1990) – Napoleon Boulevard.