7

Copyright © Bánovics Attila, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bosznai Gábor

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Bánovics Attila

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-22-2

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Először találkozom Tinhannal, és rögtön rám szól, amiért köszönéskor főfelügyelőnek szólítom.

– Hagyjuk ezt a hülyeséget, Patrick! Rég otthagytam azt a kócerájt, különben meg akkoriban csak felügyelő voltam. – A közjáték miatt nem veszi észre az arcomon a megdöbbenést, amit a külseje vált ki. Amíg a lépcsőházban vártam, sudár, hosszú hajú nőt képzeltem magam elé, de aki ajtót nyit, alacsony, csutkafrizurás, és a homloka olyan a ráncoktól, mint a háborgó tenger. Nekem inkább néni, mint nő.

– Kér kávét? – Leültet a nappaliban, aztán el is tűnik. A dohányzóasztalon felfigyelek egy fotóra, a fiatal Tinhant ábrázolja, és igen, hosszú a haja. Lefogadom, csak a kedvemért tette ide ezt a képet.

– Mit is mondott? Cukorral, de tej nélkül, vagy tejjel, cukor nélkül? – kérdezi, ahogy visszatér a szobába. – Különben mindegy, mert már tettem bele mindkettőből.

Elosztja a homokszínű folyadékkal töltött kávéscsészéket a dohányzóasztal két oldalán, keresztbe teszi vasalt hosszúnadrágba bújtatott lábát, ahogy leül, majd felcsattan.

– Hogy bukkant a témára?

– Újságíró vagyok.

Tinhan kissé előredől, és mélyen a szemembe nézve azt mondja:

– Patrick! Maga egy turisztikai magazinnál dolgozik.

– Igen, épp a Côte d’Azurról, vagyis Espanról gyűjtöttem anyagot, amikor rábukkantam azokra a gyilkossági sztorikra a ’90-es évekből. És ott a helyi lap egykori cikke Bergerről: „Az espani bankrabló.” A jól ismert helyi vállalkozóról meg hoteltulajdonosról kiderül, hogy huszonkét éve New Yorkban kirabolt egy bankot, az egyik bűntársa és a pénz eltűnt…

– Annyit lefetyel, mint egy öregasszony. – Tinhan elmosolyodik, közben apró gödröcskék jelennek meg az orcáján.

– Van itt valami, amit meg akartam mutatni. – Az ölemhez nyúlok, felemelem a táskám, és azzal a lendülettel a földre borítok belőle mindent. Tinhan lehajol, és egy mozdulattal egybegyűjti a papírlapokat, majd felém nyújtja a paksamétát.

– A magáé. Olvassa el, kérem!

– Rendben. – Anélkül, hogy hátranézne, leveszi a háta mögötti polcról az olvasószemüvegét, az orra közepére illeszti, és belemerül a szövegbe.

Jelentés

New York, 1994. március 17.

Ed Creighton, ügynök, FBI

Összefoglaló Tim Pataky feltételezett meggyilkolásáról:

A 13-as számú New York-i rendőrőrsön 1994. március 10-én jelentkezett egy férfi (John Drackoy), aki állítása szerint kiderítette, hogy az 1972-es Davidson’s First Bank kirablása miatt a mai napig eredménytelenül körözött Tim Pataky már huszonkét évvel ezelőtt meghalt. Holttestét néhány órával a bankrablás után megtalálták a Pennsylvania vasútállomás mellett, viszont nem tudták azonosítani, így ismeretlenként regisztrálták. A nyomozati anyag szerint a bankrablásból származó pénzt Tim Pataky vitte és rejtette el. Ha azonban – ahogy John Drackoy állítja – Pataky néhány órával a rablás után meghalt, akkor felmerül a kérdés, hogy hol van a 3,6 millió dollár. A bejelentő szerint Tim Patakyt az egyik bűntársa, Thomas Berger gyilkolta meg. Áldozata arcát felismerhetetlenre verte, majd elrejtette a bankból elrabolt pénzt. Másnap feladta magát a rendőrségen, és azt vallotta, hogy a zsákmány Patakynál van. Állítását nem lehetett cáfolni, ugyanis mind Pataky, mind a pénz eltűnt. Berger nyolc évet ült börtönben, 1980. márciusi szabadulása után az FBI követte, hátha elvezet az elrabolt pénzhez. Az akció eredménytelen volt. Berger még az év májusában elhagyta az országot, tartózkodási helye azóta ismeretlen. Tim Pataky a mai napig nem került elő. Ahogy a pénz sem.

– Mi ez? – néz fel Tinhan a szemüvege fölött.

– Egy FBI-jelentés.

– Ez?

– Olvassa végig, kérem!

Az általam felderített tények:

A manhattani Davidson’s First Bankot 1972. március 6-án reggel rabolták ki. Tim Pataky és George Draxler megkötözte az alkalmazottakat, majd fél óra múlva hárommillió-hatszáztizennyolcezer dollárral távozott (mai értéken több mint húszmillió!). Harmadik társuk, Thomas Berger volt a sofőr. A rablást követően a Broadwayn vette fel a bűntársait, ekkor azonban üldözni kezdte őket egy rendőrjárőr. Berger az első kereszteződésben nekiütközött egy előtte fékező autónak. George Draxler megsérült a balesetben, a járőr a helyszínen őrizetbe vette. Berger és Pataky gyalogosan elmenekült a pénzzel. Ez reggel fél nyolc után néhány perccel történt.

Egy másik jelentésből tudjuk, hogy ugyanezen a napon délután fél kettőkor verekedéshez riasztották a rendőrséget a Pennsylvania vasútállomáshoz, két utcára a bankrablás helyszínétől. Mire a járőr kiért, már csak egy személyt talált ott. Holtan. Az áldozatnál nem voltak iratok, az arca olyan súlyosan roncsolódott, hogy nem lehetett azonosítani. A halála ügyében indított nyomozást 1973. március 6-án lezárták. A bejelentő, John Drackoy azt állítja, hogy könyvet ír az esetről, és amikor betekintett a boncolási jegyzőkönyvbe, rájött, hogy az áldozat azonos az egyik bankrablóval, Tim Patakyval.

Tény, hogy a Pennsylvania állomásnál talált áldozat arcában autó szélvédőjéből származó törmelék volt. 1972. március 7-i kihallgatása során Thomas Berger részletesen leírta Pataky ruházatát: fekete színű, lekerekített orrú félcipő, kék farmernadrág, fehér póló, világoskék pulóver. Ez megegyezik az ismeretlen áldozaton talált ruhadarabokkal. Csakhogy ez akkor senkinek nem tűnt fel.

A körözéshez már 1972-ben fotókat, valamint részletes személyleírást kért az FBI Tim Pataky szüleitől (Pataky hat évvel korábban disszidensként érkezett Magyarországról, amely akkoriban a szocialista blokkba tartozott, így a szülőkkel csak hónapokkal később sikerült felvenni a kapcsolatot, akkor is csak levélben). Fotó nem érkezett, leírás azonban igen. Ez utóbbi tökéletesen ráillik a Pennsylvania állomásnál talált holttestre, egy adat kivételével (erre mindjárt kitérek). A legérdekesebb, hogy a szülők írásos beszámolója alapján Tim Pataky rendelkezett különleges ismertetőjeggyel: bal mellbimbója alatt látható volt egy gyermekkorban elvakart kiütés nyoma. Az ismeretlen holttesten pontosan ilyen ismertetőjegy volt.

Ugyanakkor Tim Pataky magasságát a szülei 193 centiméternek adták meg, a boncolási jegyzőkönyv szerint azonban a Penn Stationnél talált áldozat 67 hüvelyk magas volt, ami csak 170 centinek felel meg. Ez alapján akár rögtön kizárhatnánk, hogy a két személy azonos. Azonban átváltva a számokat különös dologra bukkantam. A 193 centiméter 76 hüvelyk. A halottkém szerint az áldozat 67 hüvelyk magas volt. Mi van, ha a jegyzőkönyvben véletlenül felcserélték a két számjegyet? Természetesen próbáltam erről meggyőződni, de a boncolást végző halottkém 1991-ben meghalt.

Ismét felhívnám a figyelmet, hogy a bankrablásból származó pénzt soha nem találták meg. A három elkövető közül George Draxlert alig két perccel a rablás után őrizetbe vették, ha tehát a Pennsylvania állomásnál néhány órával később meggyilkolt férfi azonos Tim Patakyval, akkor egyetlen embernél lehet a 3,6 millió dollár: Thomas Bergernél.

Tudjuk, hogy a rablás másnapján önként jelentkezett, és részletes beismerő vallomást tett. Ezt követően nyolc évet ült börtönben, majd lényegében eltűnt. Emlékeztetnék rá, hogy a pénzügyi szabályozás szerint a bűncselekményből származó jövedelem után is kell adót fizetni. Ez önmagában alapot adhat arra, hogy újranyissuk az ügyet. Amennyiben pedig sikerülne rábizonyítani a bűntársa meggyilkolását, akkor újra börtönbe küldhetjük Thomas Bergert.

Ed Creighton, ügynök, FBI

Megjegyzés:

Túl sok a spekuláció!

Al Haliwell, különleges ügynök, FBI

Megjegyzés:

Szerezzük vissza a pénzt!

Dereck Brooks, helyettes vezérkari főnök, FBI

Tinhan szabályos téglatestté formálja a paksamétát, és leteszi a dohányzóasztalra. Amíg olvasott, rápillantottam a fotójára, és eszembe jutott, hogy ő személyesen is találkozott Thomas Bergerrel, akiről képtelen vagyok eldönteni, hogy botcsinálta bűnöző vagy hidegvérű gyilkos.

– Még nem hallottam Ed Creightonról.

– Az nem igazi… – Sietve a papír téglatestre mutatok.

– A név?

– Nem, semmi sem az.

– Hamisított egy FBI-jelentést? – Tinhan előredől, és tekintetével a fotelbe présel. Aztán elneveti magát. – Csak ugrattam, nyugi!

– Az a helyzet, hogy lehetne igazi is. Úgy értem, az FBI 1994-ben valóban újranyitotta az ügyet. De ezt persze maga… ön pontosan tudja. Az viszont nem világos, hogy mi volt a céljuk. Börtönbe dugni Bergert, vagy visszaszerezni a pénzt.

– És? – Tinhan úgy néz rám, mint aki halálra unja magát.

– Meg akarom tudni, hogy Berger ostoba volt vagy zseni. – Most én dőlök előre beszéd közben. – Olyan ostoba, hogy önként bevonul a börtönbe, miközben veszni hagy több millió dollárt, vagy akkora zseni, hogy előbb elrejti a pénzt, majd a szabadulása után észrevétlenül magához veszi, aztán eltűnik szem elől? Az utóbbi hihetőbb, kivéve…

– Kivéve? – visszhangozza Tinhan, és egy hajtásra kiissza csészéjéből a hideg kávét.

– Ha elég okos volt ahhoz, hogy elrejtsen több millió dollárt, akkor miért nem rejtette el saját magát is? Miért jelentkezett önként a rendőrségen a rablás után?

– Tehát mit akar tőlem?

– Interjút a könyvemhez. Maga nyomozott annak idején… Szóval, tudom, hogy Berger ’87-ben ideköltözött Espanba. Vett egy hotelt, majd hét évre rá, ’94-ben történtek a gyilkosságok. Az FBI akkor nyitotta újra a bankrablás, vagyis az ott eltűnt pénz ügyét. Meg Tim Patakyét.

– Nem adok interjút. – Tinhan felkel, és elindul kifelé.

– Menjek el?

– Igen, de előbb jöjjön!

Az előszoba végénél érem utol, épp kinyit egy ajtót. Dolgozószoba lehet az íróasztalból ítélve. Tinhan lehajol, és kihúzza a fiókot, apró kazetták sorakoznak benne. Azt hiszem, ilyeneket használtak régen a diktafonokhoz.

– A kihallgatások anyaga?

– Nem! Debussy összes szimfóniája. – Tinhan felegyenesedik, közben hozzám ér a könyökével. – Kap tőlem valamennyi anyagot. Meglátjuk, mit kezd vele. Tudja egyáltalán, hogy kerültem az ügybe?

– Persze, a kiadatási eljárásban a touloni ügyészség magát bízta meg Berger kihallgatásával.

– Ugyan már, Patrick! – Lehajol, és újra kihúzza a fiókot, én meg kényszerítem magam, hogy ne bámuljam közben a fenekét, legalábbis ne túl hosszan. – Akkoriban Espan önkormányzati rendőrségének a nyomozója voltam. Az aktuális ügyem egy könyvtári lopás volt. Ne mondja, hogy nem tette fel magának a kérdést, miért épp rám bízták egy nagypályás bankrabló kihallgatását!

Tinhan kihúz valamit a fiók hátuljából, beleteszi az egyik kazettát, a következő pillanatban megszólal a felvétel. Kocsiajtók csapódását hallom, majd hangos zörgést, mint amikor valaki kavicsokon lépdel, aztán megszólal egy női hang: „Maguk kicsodák?” A választ nem érteni, de mintha egyszerre többen beszélnének. Majd újra hallom az előbbi női hangot, most esik le, hogy ez Tinhan fiatalabb kiadásban. Aztán egy férfi suttogása következik: „Én is?” „Igen, Berger bá… Monsieur Berger, ön is.”

– Berger bácsinak szólítottad? – Tinhan leállítja a felvételt.

– Ismertem. A szálloda, amit ’87-ben megvett, az apámé volt. Ezért bíztak meg engem a kihallgatásával.

– Ez egyre bizarrabb.

– Ha ismer és kedvel, jobban megnyílik. Ebben reménykedtek. Van magnója?

– Hogy micsodám?

– Ne szórakozzon velem, Patrick! – Tinhan mosolyogva a kezembe nyomja a diktafont, benne a kazettával, és elindul kifelé, közben egész felsőtestével végigcsúszik rajtam. A parfümje ismerős, de nem ugrik be, melyik illat. A mellét viszont mintha nem érzékeltem volna. – Egyébként szólíts Toninak! Utáltam, de rajtam ragadt, miután gyerekkorunkban Martin képtelen volt kimondani, hogy Antoinette. Tudsz Martinról?

– Kiről?

– Hallod majd a felvételen. Korábban FBI-ügynök volt, de kirúgták. Aztán Espanba költözött. Gyerekkorában itt töltötte a nyarakat.

– Ezekkel mi lesz? – A fiókban sorakozó többi kazettára nézek.

– Maradnak. – Tinhan int, hogy én viszont menjek. – A magnót elviheted. Keress rá a neten, hogyan kell használni! A piros gombot meg ne nyomd!

Miután rám csapja az ajtót, elnyomok magamban egy káromkodást, meg sem kérdeztem, hogy végül megoldotta-e az ügyet.

* * *

1994. április 12., kedd, Espan, Dél-Franciaország

Tinhan halkan lihegve haladt előre a golfpálya gyepén, közben megjegyezte magának, hogy puhább, mint az otthoni szőnyege. Ettől a mondattól kapcsolt be a hangérzékelős diktafon a táskájában. A következő pillanatban Tinhan halkan káromkodott. Magas sarkú cipője folyamatosan cuppogott, ahogy a nedves földön haladt tovább. Minden egyes fűszál, de még a föld, és most már Tinhan cipője is véres volt.

A golfpálya a dombok között, húsz kilométerre északra van Espantól, a tenger nem látszik onnan. Azóta átalakították, de a mérete már 1994-ben is nagyjából megegyezett a mostanival. A helyi újság egykori tudósítása szerint a holttest az úgynevezett „back nine”-on, az utolsó előtti lyuk közelében feküdt. Valójában a pálya mellett, ahol már nem nyírják a füvet.

Tinhan kurtán köszönt a helyszínen dolgozó kollégáinak, egyiküket Paulnak szólította, és a beszélgetésükből úgy tűnik, ő volt a törvényszéki orvos. A másik Morell, helyszínelő.

– Egyedül vagy? – kérdezte tőle Tinhan meglepetten.

– Én vagyok az ügyeletes.

– Mi ez a sok vér, Paul?

– Ha felboncoltam, megmondom. Traumás sérülés a fején.

– Golfütővel?

– Az ennél erőteljesebb sérülést okozott volna. És itt van ez. Véres.

– Na, ne! – Tinhan mozgolódott, talán hogy szemügyre vegye a tárgyat, amelyre Paul mutatott. – Ezzel?

– Vagy valamelyik másikkal – szólt közbe Morell. Van itt belőlük bőven.

– Mekkora az esélye annak, hogy egy golflabdával…

– Ötven százalék. Vagy eltalálja, vagy nem.

– A mentősök összejártak mindent, de azonosítottuk az áldozat lábnyomait. Arra utalnak, hogy idejött, aztán megfordult – folytatta Paul. – Háttal állt a pályának, amikor a halálos ütés érte.

– Mintha lenne alatta valami.

– Nézzük meg! – Morell Paul segítségével megragadta, majd óvatosan felemelte a holttest egyik oldalát.

– Fotót! – utasította Tinhan diadalmasan.

– Huszonkettes. – Paul hangját elnyomta a fényképezőgép kattogása.

– Tehát megjelenik pisztollyal a kezében, aztán valaki meglendíti az ütőjét, és egy golflabdával fejbe találja a fickót.

Tinhan kutatni kezdett a hulla zsebeiben. A helyi újság tudósítása szerint az áldozat vasalt nadrágot, flanelinget és ballonkabátot viselt.

– Nem találok iratokat. – Tinhan hirtelen elhallgatott, mintha valami mást talált volna.

– Pont, mint a te diktafonod! – kiáltott fel Paul, miközben Tinhan nyögve feltápászkodott.

– Vajon felvette a saját halálát? – visszacsévélte a szalagot a kismagnóban, és megnyomta a lejátszás gombot.

Tinhan többször lejátszotta a felvételt, amelyen angolul beszél egy férfi, de olyan erős akcentussal, mintha franciául halandzsázna. A beszéde hirtelen abbamarad, ezután léptek zaja következik. Ezt hallva Tinhan izgatottan kiáltott fel:

– Ez ő! Ahogy jön.

A felvételen a fűszálak úgy zörögnek, mintha szörny közeledne gyermekkori rémálmainkban. Aztán csend lesz, amit hangos kiáltás tör meg.

– Mit mond? – kérdezte Morell.

– Ne ugass bele! Így se érteni – torkollta le Tinhan.

Tinhan újra megnyomta a lejátszás gombot: „What the fuck?” – hallani ezúttal érthetően a szalagról. Közben ismét megzörren a fű, majd egy halk, utána egy hangos puffanás következik.

– Most ütötték meg! A második az esés hangja – kommentálta Paul.

A felvétel következő negyvenkét másodpercében csend van, majd újra megzörren a fű, nehezen jellemezhető zajt hallani fél percen keresztül.

– Átkutatta az áldozatát? – kérdezte Tinhan.

– Akkor megtalálta volna a diktafont, és magával viszi – mondta Morell.

– Mondom, hogy golflabdával ütötték meg! – kiáltott fel Paul. – Azért volt a hosszú szünet. Értitek? Addig tartott, amíg a gyilkos az áldozathoz ért.

– Ez a béna fickó! A kerekesszékét halljuk – jegyezte meg Morell.

– Gregorini a neve, nem „béna fickó” – dörögte Tinhan, aki érkezésekor találkozott a mozgássérült férfival, ő találta meg a holttestet.

– Tudtam, hogy nem vehette észre onnan a hullát. Idegurult, így látta meg. Ahogy halad a füvön a kerekesszékével, megáll, megfordul, ezt halljuk a felvételen matatásnak.

– Ahhoz túl rövid az idő a puffanások és a matatás hangja között. Ha a kerekesszék hangja lenne, akkor Gregorininek látnia kellett volna a gyilkost.

– Honnan tudod, hogy nem látta?

Morell elvette a diktafont, és egy bizonyítékgyűjtő tasakba tette. Tinhan elindult a golfpálya recepciója irányába, aztán megállt egy pillanatra, és visszaszólt Morellnek.

– Össze kellene szedni minden ütőt a pályán. Meg labdát.

– Szórakozol velem? Lehet itt vagy ezer golflabda.

– Akkor jó lesz, ha máris hozzákezdesz.

Tinhan már messziről hallotta a beszélgetést, a szavak azonban kivehetetlenek a felvételen, mert a recepció melletti parkolót apró fehér kavicsokkal szórták fel, és Tinhan lépteinek zaja érthetetlenné teszi az emberi hangokat.

– Felügyelő! – szólalt meg Gregorini, miután Tinhan erőteljesebb zörgést hallatva megállt. – Épp azt mutatom a kollégájának, hogy még ki se vettem a felszerelésem a kocsiból. Jártam egyet a pályán játék előtt, amikor megtaláltam a holttestet.

– Helló, Toni! – kezdett bele egy maszkulin hang, de a folytatást elnyomja egy érkező kocsi zaja. Az ajtók csapkodása után Tinhant hallani.

– Maguk kicsodák?

– Richert/Ruffier – hangzott fel kórusban a két férfi hangja, majd megismételték, de újra egymás szavába vágva.

– Írja föl a nevüket! – utasította feltehetően az egyik kollégáját Tinhan.

– Ők is itt voltak a gyilkosság idején – szólalt meg újra a maszkulin hang tulajdonosa.

– Gyilkosság? – kérdezte megint egyszerre a két férfi.

– Túl nagy itt a tömeg. Kísérjék be a recepcióra a… az „R” urakat. Ki az ott az irodában?

– Ludovic Marange – zengte a maszkulin hang. Ő a pálya gondnoka.

– Fáradjanak be önök is, kérem!

– Én is?

– Igen, Berger bá…, Monsieur Berger, ön is.

– „Monsieur.” – Berger felnevetett. – Egyébként hogy van édesapád? Rég találkoztunk.

– Talán mert nem akar téged látni.

Tinhan kazettája lejárt, és nem volt nála tartalék. A következő felvétel órákkal később készülhetett a kikötőben.

– Franck, mit művelsz ott? – Tinhan cipője olyan gyorsan kopogott, mintha golyószóró kerepelne. Aztán egy csobbanást hallani a felvételen.

– Épp beleesek a vízbe. Ő lökött bele.

– Maguknak mi baja? – A szalagon két férfi vitatkozását lehet hallani, de kivehetetlen, mit mondanak.

– Ebből elég, tűnjenek innen! – kiabálta Tinhan, miközben valaki fájdalmasan felnyögött. – Mi van?

– Ti, franciák annyira hevesen gesztikuláltok, hogy ez konkrétan adott egy könyököst, ahogy jöttem a mólón. – Most már világos, hogy a hang Franck Martinhoz, Tinhan gyerekkori barátjához tartozik, aki tíz évig FBI-ügynökként dolgozott, majd miután leszerelt, átköltözött az óceánnak erre a felére, Espanba. – Segítenél kijönni?

– Nem fogom összevizezni a ruhám – morogta Tinhan, aztán mégis megragadta Martin felkarját, és visszasegítette a kikötő mólójára. – Szükségem van a segítségedre.

– Nekem meg egy törülközőre. – Martin trappolva megindult a mólón.

– Ma megkaptam az első gyilkossági ügyem.

– Még el sem fogtad a könyvtári tolvajt!

– Nyald ki! – A hangokból ítélve Martin átugrott a vitorláshajójára, közben Tinhan beszámolt neki a golfpályán talált hulláról. Aztán arról, hogy Berger huszonkét évvel korábban bankot rabolt New Yorkban.

– Te eddig nem is tudtál róla?

– Miután megvette apám szállodáját, összebarátkoztak. – A csendből ítélve Tinhan még mindig a mólón állt. – Berger átjárt hozzánk, mi meg hozzá. Felvirágoztatta a hotelt. Apám egyszer azt mondta neki, hogy csak a piszkos pénzének köszönhetően. Azóta nem beszélnek.

– Tehát apád tudta.

– Azt hittem, csak általában a pénzt nevezte piszkosnak, de most már… – Tinhan nagyot sóhajtott. – Elvették tőlem a golfpályás ügyet. Ahogy visszaértünk az őrsre, a touloni ügyésznő várt a főnököm irodájában. Az amerikaiak kérik Berger kiadatását. – Tinhan beszámolt Martinnak a bankrablásról.

– Tehát vaj van a fickó füle mögött – állapította meg Martin.

– A fején. Az is lehet, hogy valami van a füle mögött, de az nem vaj.

– Hanem?

– Valami. – Tinhan átlépett a vitorlás fedélzetére, és leült.

– Értem, tehát Berger, Pataky meg Draxler New Yorkban megpattintottak három és fél millió dollárt…

– Hárommillió-hatszáztizennyolcezret.

– Ahogy kijönnek a bankból, karamboloznak, Draxlert rögtön elkapják a zsaruk. Kérsz egy sört? Jézusom, ekkora balfékeket! Berger és Pataky viszont kereket old. Aztán másnap Berger feladja magát a rendőrségen, de minek? A pénz eltűnik, és Pataky is. Eltelik huszonkét év, és Berger gazdag emberként épp golfozik Espanban, amikor megjelenik egy fickó pisztollyal, és…

– Franck, csak elismétled, amit most meséltem.

– Igen, de azt mondtad, hogy Draxlert tavaly engedték ki a börtönből. Nyilvánvaló, hogy ő jelent meg ma a golfpályán. Eljött a részéért. Berger kinyírta.

– Gyorsan megoldottad az ügyet. – Tinhan felnevetett.

– Azt mondtad, a másik bűntársát, a Patakyt elintézte a rablás után.

– Azt mondtam, hogy az FBI ezt gondolja. Ami tény, hogy történt egy gyilkosság a bankrablás után a helyszín közelében. Nem tudjuk, ki tette, de még azt sem, kit ölt meg.

– Ugyan már! A halottkém leírása alapján stimmel a helyszín, az áldozat ruházata, a szélvédőtörmelék a szétvert arcában, és még a…

– Épp ez a gond! Amikor exhumálták a holttestet, kiderült, hogy a halottkém valóban elírta az áldozat testmagasságát, ami biztosan nem 67 hüvelyk volt. Úgy becsülik, legalább 74, de lehet 76…

– Ezt mondom! A magasság is egyezik.

– Igen, de nehéz bizonyítékként hivatkozni egy olyan halottkém megállapításaira, aki elírja az áldozat testmagasságát.

– De Berger másik bűntársa, Draxler, akit épp most engedtek ki a börtönből…

– Tavaly. Csakhogy két hónappal később átment Kanadába, és megvert egy rendőrt, amiért újra leültették. Egy montreali börtönben van.

– Kár! – Martin felbontott egy dobozos sört. – Pfuj, ez dögmeleg! – Az FBI ennyi év után kéri Berger kiadatását, aztán a golfpályán, ahol a fickó játszik, megölnek egy ismeretlent, akiről annyit lehet tudni, hogy amerikai akcentussal beszél, és ugyanazon a napon megjelenik itt a touloni ügyész, hogy nyomozzatok Berger után. Pont ma?

– Ez nem véletlen. Depret, a főnököm hívta fel, amikor kiderült, hogy Berger is ott volt a golfpályán. Már hetek óta megy az aktapingpong az FBI-jal, az ügyésznő pedig megkérte Depret-t, hogy tartsa szemmel Bergert, és szóljon, ha történik vele valami.

– Most kérik Berger kiadatását, vagy nem?

– Mondom, felfüggesztették az eljárást. A touloni ügyészség kérte az FBI-t, hogy mutasson fel bizonyítékot az adócsalásra, vagyis hogy Berger a szabadulása után tényleg lenyúlta a pénzt. Erre annyit közöltek, hogy egy tanúvallomásra alapozzák az ügyet, de se a vallomást nem küldték el, se a tanút nem nevezték meg. Viszont „bizalmasan” megsúgták az ügyésznőnek, hogy Berger nemcsak a pénz eltüntetésében sáros, hanem ő ölte meg az egyik bűntársát is. Mire az ügyésznő megüzente, hogy bizonyíték nélkül nincs ügy. Ekkor függesztették fel a kiadatási eljárást, de az FBI jogsegély keretében kérte, hogy hallgassuk meg Bergert.

– De minek?

– A kapitány elkottyantotta az ügyésznőnek, hogy régóta ismerem őt. Ezért bíztak meg engem az üggyel.

– Mert neked simán bevallja, hogy ő nyúlta le a pénzt, miután kinyírta a bűntársát.

– Mindenki szeret mesélni, Franck. De segíthetnél. Kellene háttérinfó a rablásról, a nyomozásról, a bűntársakról. Berger börtönéveiről.

– Több ellenséget hagytam hátra az FBI-nál, mint Napóleon a Szovjetunióban.

– Oroszországban.

– Talán Elliot. A mentorom volt. Nyugdíjba ment, hátha már nem emlékszik rám.

– Akkor hívd fel! Tudni akarom, ki az a tanú. – Megcsörrent Tinhan telefonja. – Be kell mennem. Mindjárt végeznek a kihallgatásokkal. Mostantól Berger az enyém.

– Csak keményen! – biztatta Martin elhaló hangon.

Tinhan ugyanazokat az arcokat látta a rendőrőrsön, amelyeket néhány órával korábban a golfpályán. Előbb Richert és Ruffier köszönt neki a lépcsőházban, épp távozóban voltak, majd az emeleten Marange-t látta, amint arról érdeklődik, hogy hány példányban kell még aláírnia a vallomását.

– Jöjjön be, Toni! – szólalt meg valaki határozott hangon. – Berger épp most írja alá a vallomását.

– Egyszerre rendeltek be mindenkit?

– Ne is mondja! Gregorini akkora patáliát csapott, miután kiderült, hogy nincs… Szóval…

– Nem akadálymentesített az épület.

– Rögzítsen minden beszélgetést Bergerrel!

– Minden beszélgetésemet rögzítem.

– Helyes. – Úgy tűnik, Depret-nek, az espani rendőrőrs parancsnokának fogalma sem volt róla, hogy ezt a beszélgetést is rögzítik. – Hallgassa ki, tegyen jelentést!

– Elmehetek, mielőtt ő is elmegy? – Tinhan alatt megreccsent a szék.

– Persze, spuri!

Tinhan végigjárta az irodákat, de Bergert nem találta. Aztán Michel Frey nevét kiáltozta, ő vette át a nyomozást a golfpályán történt emberölés ügyében.

– Épp most ment el – közölte Frey.

– Miért engedted el? Ki kell hallgatnom!

Tinhan lerohant az alagsori garázsba, onnan egy ajtón át a külső parkolóba ért, ahol meglátta Bergert, amint épp beszáll az autójába.

– Helló, Berger bácsi! – Tinhan megtámaszkodott a kocsi tetején. – Szóval adócsalással gyanúsítanak.

– Újra tegeződünk, jó! – Berger lehúzta az ablakot.

– Megtennéd, hogy visszajössz az őrsre? Kihallgatnálak.

– Rád bízták, ügyes! – Berger zörgött egy darabig, majd rágyújtott egy cigarettára. Gyere, leülünk a kertemben, kapsz egy pohár bort, és mesélek neked.

– Mégis mit képzelsz?

– Azt, hogy itt van ez a telefon. – Berger mélyen leszívta a füstöt. – Felhívom az ügyvédemet, aki azt tanácsolja majd, hogy egy szót se szóljak.

– És mi lenne az?

– Elsőként egy chardonnay-re gondoltam, aztán…

– Nem, mik a feltételeid?

– Végig kell hallgatnod a történetem. – Berger megpaskolta maga mellett az anyósülést. – Az egészet. Utána jelentést tehetsz.

– Az FBI a fejedet akarja. Én pedig egy hetet kaptam az ügyészségtől.

– Addigra készen leszünk. – Berger átnyúlt a jobb oldalra, hogy kinyissa az ajtót. – Ha tudni akarsz mindent a bankrablásról meg a bűntársaimról, akkor ugorj be!

– És a pénzről. – Tinhan beszállt a kocsiba.

– Azzal nem kezdhetjük. – Berger felbőgette a motort. – Legyen előbb egy pignerol, aztán a chardonnay!