Karl Ove
Knausgård

tél

– részlet –

Lars Lerin illusztrációival

Fordította A. Dobos Éva

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Karl Ove Knausgård: Om vinteren, Forlaget Oktober, 2015

A könyv fordítását támogatta a NORLA

Copyright © 2015 by Karl Ove Knausgård
All rights reserved
Illustration © Lars Lerin
Hungarian translation © A. Dobos Éva, 2022

Levél a születendő lányomnak – December 2.

December

A Hold

Víz

Baglyok

Vízimajmok

Az első hó

Születésnap

Pénzérmék

Christina

Székek

Fényvisszaverődés

Csövek

Rendetlenség

Téli hangok

Karácsonyi ajándékok

Télapók

Vendégek

Az orr

Plüssállatok

Hideg

Tűzijáték

Levél a születendő lányomnak – Január 1.

Január

Hó

Nikolai Astrup

A fül

Bjørn

A vidra

Emberi közeg

Gyászmenet

Varjak

Meghúzni a határt

A kripta

Tél

Szexuális vágy

Thomas

Vonat

Georg

Fogkefék

Az én fogalma

Atomok

Loki

Cukor

Levél az újszülött lányomnak – Január 29.

Február

Üregek

Beszélgetés

Helyek

Vattapálca

Kakasok

Hal

Csizmák

Életkedv

J.

Autóbuszok

Szokások

Az agy

Szex

Fonn

Távlatpont

A hetvenes évek

Máglya

Operáció

Csatornatetők

Ablakok

Levél a születendő lányomnak

December 2. A nyarat és az őszt anyukád hasában töltötted. A magzati stádium különböző szakaszait élted meg a magzatvíz sötétjében, növekedtél, kívülről nézve az emberiség fejlődéséhez hasonló folyamaton mentél át, eleinte mint egy történelmi idők előtti, rákszerű teremtmény, farokban végződő hátgerinccel; a centiméter nagyságú testet olyan vékony bőr fedte, hogy tisztán látszott a belseje – mint egy műanyagból készült átlátszó esőköpeny, egyszer majd neked is lesz ilyen esőköpenyed, és neked is az fog róla eszedbe jutni, ami nekem, hogy van benne valami obszcén, talán mert átlátni a bőrön ellenkezik a természettel, és egy ilyen esőköpeny valamiféle bőr, amit magunkra veszünk –, végül az első emlősállathoz hasonló tested lett, ahol már nem a hátgerinc a domináló vonás, hanem a fej, amely hatalmas méretű a törékeny, hajlott felsőtesthez és a pálcikavastagságú, selymes lábakhoz és karokhoz képest, hogy a tűvékony ujjakról és lábujjakról ne is beszéljünk. Az arcvonások még nem alakultak ki, a szemnek, az orrnak és a szájnak csak a körvonalai látszanak, akár egy szobor, amelynek még hátravan a csiszolása. És ez így is van, de nem kívül történik a csiszolómunka, hanem belülről kifelé: változol, alakul a tested. Így néztél ki az alig kirajzolódó arcvonásaiddal júniusban, amikor Gotlandon nyaraltunk, a ház jó messze, egy fenyves erdő kis tisztásán állt Fårö szigetén, ahol a levegő illatos volt a sótól, és az erdő visszhangzott a tenger zúgásától. Délelőtt fürödtünk a Balti-tenger egyik hosszú, keskeny homokos strandján, kerti vendéglőben vacsoráztunk, és esténként filmet néztünk otthon. A nagyobbik nővéred kilencéves volt, a középső hét, a bátyád pedig öt, majdnem hat. Sokat bajlódunk velük, különösen a két lánnyal, akik korban olyan közel vannak egymáshoz, hogy folyamatosan a köztük lévő különbségeket akarják kiegyenlíteni, sokat veszekednek, néha verekedni kezdenek, de a strandon soha, fürdés közben soha nincs baj, olyankor szent a béke, és így volt ez mindig: a vízben megszűnnek a konfliktusok, problémák, ott mindent elfelejtenek, és csak a játékkal törődnek. Imádják az öccsüket, babusgatják, kényeztetik, és néha kijelentik, hogy ha nem lenne a testvérük, hozzá mennének feleségül. Két hónappal később volt az iskolakezdés, augusztus végén, és te még mindig a sötétben éltél, fejed hatalmas volt a pici testedhez képest, lábaid apró ágak, de lábujjaidon körmök nőttek, az ujjaidon is, amelyeket most már mozgatni is tudtál, hiszen a szádhoz emelted a kezed, és szoptad a hüvelykujjadat. Fogalmad sem volt semmiről, nem tudtad, hol vagy, ki vagy, csak nagyon halványan sejthetted, hogy létezel, mert különböző testhelyzeteket vettél fel, mert ha nem is éreztél semmit, amikor a kezed a fejed fölött tartottad, érezned kellett, amikor a szádba dugtad az ujjadat, és ez a különbség – hogy van valami, ami az egyik dolog, és van valami, ami egy másik dolog – a tudat kiindulópontja kell hogy legyen. De ennél nemigen lehetett több. A hozzád eljutó hangok, a beszéd, motorzúgás, sirályvijjogás, zene, kopogás, zörgés, kiáltás, úgy öleltek körül, mint a sötétség és a víz, nem különböztetted meg őket egymástól, mert magad sem különböztél a környezetedtől; te csak növekedtél és nyújtózkodtál. Te voltál a sötétség, te voltál a víz, te bökted meg belülről anyukádat, mikor a lépcsőn ment lefelé. Te voltál a meleg, az alvás, te voltál az a csöppnyi különbség az ébredésed pillanatában.

Egyszer meglátod a képeken, milyen volt a bátyád első napja az iskolában; az egyik kép az ebédlő falán lóg, mindhárman mosolyogva állnak, mindegyikük a maga jellegzetes módján, háttérben a kert zöldjét beragyogó reggeli napfény, új ruhában feszítenek a nyár végi kék ég alatt.

Idilli boldogságnak tűnik. És az is volt, a fårői strandon töltött napok, és az iskolakezdés is. De amikor egyszer olvasni fogod ezeket a sorokat, drága gyermekem, ha minden rendben lesz, és a terhesség normális lefolyású lesz, amit tényleg hiszek és remélek, noha erre nincs semmiféle garancia, akkor meglátod, hogy az élet nem ilyen, hogy nem minden nap vidám és napsütéses, bár ilyenek is előfordulnak. Egymásra vagyunk utalva. Minden érzelmünk, kívánságunk, vágyunk, az egészen egyedi lelki konstrukciónk, minden fura zegzugával és merev felületével, kora gyerekkorunkban megkövült, és szinte lehetetlen feloldani, amikor mások érzéseivel, kívánságaival és vágyaival, mások lelki konstrukciójával szembesül. Noha testünk egyszerű és simulékony, képesek vagyunk a legfinomabb és legvékonyabb kínai porcelánból teázni, ismerjük az illemszabályokat, és fel tudjuk mérni, mit követel egy-egy helyzet, a lelkünk mégis olyan, mint egy dinoszaurusz, akkora, mint egy ház, nehezen, lassan mozog, de ha fél vagy dühös, életveszélyessé válik, és semmi nem tarthatja vissza attól, hogy sebeket osszon vagy öljön. Ezzel a képpel csak azt akarom kifejezni, hogy bár kívülről minden tökéletesnek tűnhet, belül mindig teljesen más történik, és teljesen más nagyságrendben. Amíg egy szó a külső szemlélő számára csak egy szó, amely a földre hull, és felszívódik, a bensőnkben egy szónak óriási ereje van, és akár évekre belénk vésődik. És amíg egy tett kívülről nézve csupán egy tett, gyakran bizalomgerjesztő és mindig gyors lefolyású, bensőnkben döntő jelentőségű lehet, félelmet kelthet, vagy gátlást és keserűséget okozhat, vagy ellenkezőleg, elbizakodottá és gátlástalanná tesz, ami bukáshoz vezet, és ettől ismét gátlások alakulnak ki. Ismerek embereket, akik naponta megisznak egy üveg töményet, ismerek olyanokat, akik úgy eszik az idegcsillapítókat, mint a cukrot, ismerek olyanokat, akik önkezűleg akartak véget vetni az életüknek, az egyik a padláson akarta magát felakasztani, de megtalálták, egy másik az ágyában fekve túladagolta a gyógyszerét, de megtalálták, és mentővel kórházba szállították. Ismerek embereket, akik hosszú időt töltöttek elmegyógyintézetben. Ismerek embereket, akik skizofréniában szenvednek, vagy mániás depresszióban, akik összeomlottak, és nem tudják kézben tartani az életüket. Ismerek megkeseredett embereket, akik másokat okolnak az állapotukért és emberi hanyatlásukért, kiúttalanságukért, ráadásul olyan dolgok miatt, amelyek tíz, húsz vagy harminc éve történtek. Ismerek embereket, akik bántalmazzák a szeretteiket, és olyanokat is, akik mindenbe beletörődnek, mert nem várnak többet az élettől.

Ez az egész megkövült nyomorúság, ez a sok szenvedés és értelmetlenség is része az életnek, és mindenütt megtalálod, de nem könnyű észrevenni, nemcsak azért, mert belső világunkban zajlik, hanem mert legtöbben igyekeznek elrejteni, és annyira fájdalmas beismerni; hiszen az életnek teli kellene lennie fénnyel, könnyedséggel, vízparton futkosó, nevető gyerekekkel, akik az évnyitón a fényképezőgép lencséjébe mosolyognak, tele várakozással és izgalommal.

Elkísérni egy gyereket az iskolakezdésre, ahogy majd remélhetően téged is elkísérünk, a szülők számára felejthetetlen pillanat, de szívszorító is, mert az iskolában, ahol a gyerekek az elkövetkező tizenöt év legtöbb napját töltik, magukra lesznek hagyva. Először is azt kell megtanulniuk, gondolom, hogyan találják meg a helyüket a közösségben – mert a tudás önmagában nem fontos, az előbb-utóbb mindenképpen rájuk ragad. Néhány évvel ezelőtt az egyik nővéredet valami nyomasztotta, láttam, de nem tudtam rajta segíteni. Szeretett volna barátkozni az osztálytársnőivel. Néha játszottak vele, ilyenkor boldog volt, néha pedig kihagyták a játékból, ilyenkor félrehúzódott és egyedül bóklászott az iskolaudvaron, a nagyszünetben egyedül ült be a könyvtárba olvasni. Tehetetlen voltam. Beszélni nem tudtam vele, mert egyrészt nem volt hajlandó erről beszélni, másrészt pedig mit mondhattam volna, ami segít a helyzeten? Azt, hogy igazán klassz lány, csodálatosan szép, és ez csak egy jelentéktelen epizód a gyermekévek elején, és gazdagon tárul majd elé az élet, és sem ő, sem mi nem tudjuk elképzelni, milyen lesz. Fölösleges volt győzködnöm, hogy kedves és szép, ha nem ők mondták. Fölösleges volt mondogatnom, hogy jópofa és okos, ha nem a lányoktól jött. Egy este ketten mentünk sétálni, a nővéred és én, és ekkor megkérdezte, nem lehetne-e innen elköltözni. Megkérdeztem, hova szeretne. Ausztráliába, felelte. Ennél messzebbre nemigen lehet, gondoltam. Megkérdeztem, miért éppen Ausztráliába. Mert ott iskolai egyenruhát hordanak, mondta. Miért szeretnél iskolai egyenruhában járni, kérdeztem. Mert akkor mindenki egyforma ruhában jár. Ez miért fontos, kérdeztem. Mert senki nem dicsér meg, ha új ruha van rajtam, mondta. Másét mindig megdicsérik. Nem szép a ruhám, kérdezte, és rám nézett. De szép, mondtam, és elfordultam, könnyes lett a szemem. Tényleg nagyon csinos a ruhád.

Rád is várnak nehézségek. De az még messze van. December van, három hónap múlva fogsz megszületni, aztán néhány évig a gondoskodásunkra szorulsz, valamiféle szimbiózisban fogunk élni addig az augusztusi napig, amikor először iskolába mész. Amikor ezt olvasod, évek teltek el az első iskolás napod óta, és az első évnyitó a sok emléked egyike lesz.

Tegnap erősen lehűlt a levegő, estére mínuszok voltak, minden tócsa befagyott, és az autó szélvédőjét zúzmara lepte be. Mielőtt lefeküdtem, kiléptem az udvarra, és felnéztem az égre, tisztán világított a tengernyi csillag. Amikor bementem, Linda félig kitakart hasával feküdt az ágyon. Éppen most rugdalt a baba, mondta. A „baba” te vagy. Hátha rúg még egyet? Ránéztem Linda hasára, és néhány másodperc múlva egy pillanatra kidomborodott, mintha egy pici hullám futott volna végig rajta, olyasféle, amilyet egy tengeri állat mozgása kelt közvetlenül a felszín alatt. A lábad volt, belülről rúgtál egyet felfelé. Ha most születnél, életképes lennél, bár nem lenne veszélytelen. Álmodsz, mikor alszol, és felismered a hangokat, amik eljutnak hozzád.

A külvilágot talán már kezded észlelni, és ha össze tudnád rakni a gondolataidat, akkor azt hinnéd, hogy a világ egy vízzel telt, sötét kis tér, amelyben lebegsz, és ezen kívül minden csak hang, különféle hangok. Egy olyan világmindenség, amelyben te egyedül létezel. És így van ez talán itt a kinti világban is, egyedül vagyunk egy nagy, fekete, csillagokkal és bolygókkal teli térben, és ezen a téren kívül hangok vannak, melyek mintha egy nagyobb térből jönnének, ahova sohasem fogunk tudni behatolni, de idővel, és talán a világmindenség legszéléről, csak meghalljuk majd a hangjait.

Furcsa, hogy létezel, de nem tudod, milyen a világ. Furcsa, hogy van egy bizonyos pillanat, amikor először látjuk meg az eget, először látjuk meg a napot, először érezzük a bőrünkön a levegő érintését. Furcsa, hogy van egy pillanat, amikor először látunk meg egy arcot, egy fát, egy lámpát, egy pizsamát, egy cipőt. Az én életemben ilyesmi szinte már egyáltalán nem történik. De hamarosan újra történni fog. Már csak néhány hónap, és először látlak meg.

December

A Hold

A Hold, ez a hatalmas hegy, amely kint a távolban követi a Földet a Nap körüli pályáján, az egyetlen égitest a közvetlen közelünkben. Este és éjszaka látjuk, amikor visszaveri a takarásban lévő Nap fényét, ezért a Hold úgy néz ki, mintha önmaga világítana, és látszólag egyeduralkodó fent az égbolton. Néha egy távoli kicsi golyónak látszik, néha közelebb jön, és olyan, mintha egy jókora világító korong úszna a fák csúcsa fölött, mint egy kikötőhöz közeledő hajó. A Hold hepehupás felszíne szabad szemmel látható; némelyik foltja világos, némelyik sötét. A teleszkóp feltalálása előtt azt hitték, hogy a sötét foltok tengerszemek. Mások erdőnek gondolták. Most már tudjuk, hogy az árnyas foltok hatalmas lávafelületek, amelyek egykor a Hold belsejéből törtek fel, és mielőtt megkövültek, befedték a kráterek felszínét. A Holdat vizsgáló teleszkópon élettelen, kopár tájat látni, felületét holdpor és kő borítja, mintha egy hatalmas kőfejtő lenne. Még egy enyhe szellő sem borzolja fel a port, csend van, mozdulatlanság, mintha egy élet előtti vagy egy élet utáni világ képe lenne. Ilyen lenne a halál? Ez várna minket? Nem kizárt. A Földön buján növekszik, duzzad az élet, és a halál valami belenyugvást hoz magával, mintha része lenne a burjánzó, növekvő életnek, ez nyel el minket, amikor meghalunk. Ám mindez illúzió, fantázia, álom. A csillagok közötti semmi, az abszolút üresség és az abszolút feketeség, az örök és végtelen magány – amelybe a Hold és a Föld közötti hasonlóságon keresztül bepillanthatunk –, ez vár minket. A Hold a halottak szeme, vakon jár odafent, számára közömbösek vagyunk mi is, és minden, ami lent van, messze alatta, a Földön emelkedő és süllyedő élet hullámai. De ennek nem kellene feltétlenül így lennie, mert a Hold olyan közel van, hogy oda lehet utazni, mint egy távoli szigetre. Két nap az út. És a Hold egyszer régen sokkal közelebb volt hozzánk. Most mintegy háromszázezer kilométernyire van; a keletkezésekor csak húszezer kilométerre volt tőlünk. Gigantikus látvány lehetett az égen. Ma már tudjuk, milyen furcsa teremtmények éltek a Földön az ősidőktől mostanáig, amelyek a legfurcsább fizikai tulajdonságokat fejlesztették ki, hogy alkalmazkodjanak a környezetükhöz, úgyhogy nem sok hiányozhatott ahhoz, hogy felbukkanjon egy olyan tulajdonságokkal rendelkező lény, amely képes áthidalni azt a kis űrbéli távolságot, ahogy a földi élőlények is mindig áthidalják a nagy távolságokat, és a legtávolabbi szigetre is elviszik az életet. A mezei zsurlók primitív ősnövények – elképzelhető, hogy spóráikat a pikkelyszerű levelek körkörös mozgása átvinné az atmoszférán, aztán lassan sodródnának az űrben, majd néhány hét múlva puhán landolnának a Hold porán? Vagy a medúzák – mi lett volna, ha elhagyják a tengert, és harangszerű testükkel a levegőben lebegnek? A levegőben repülő hal – furcsább lenne, mint a világító, vak hal a tenger mélyén? A madarakról nem is beszélve. A holdbéli élet a földihez lehetett volna hasonló, de mégis más, mintegy a Galápagos radikális verziója, és a Hold szinte súlytalan, oxigén nélkül is életképes madarai rajokban érkezhettek volna a Földre, apró pontoknak látszottak volna messze, fent a magasban, és ahogy közelednek, egyre nagyobbak lettek volna, és hatalmas, papírvékony szárnyaikon siklottak volna a mezők fölött, és fényesen világított volna rájuk a Hold, az akkori emberek számára a szentség és a félelmek szülőhelye.

Levél a születendő lányomnak

Január 1. 2014 első napja nyirkos, enyhe és valahogy üres volt. Gyerekkorom óta különös hangulatú, üres napként élem meg az új év első napját. Ennek az az oka, hogy lecsengett a karácsonyi szünet utolsó eseménye, a szilveszter, és más nem nagyon volt várható, ugyanakkor semmi sem változott, az új év még nem hozott semmi újat, amit valószínűleg öntudatlanul is vártam, úgy, mint mikor nagy ritkán átléptük az ország határát, és azt vártam, hogy a túloldalon minden más lesz. Az év minden napja közül újév volt szinte a legszürkébb és legkevésbé látványos nap. A mai nap is ilyen volt. De most már örülök neki, mert az üresség folyamatosan körülvesz, a nyílt tájon a nyílt égbolt alatt, csak annyi a különbség, hogy megjelöljük ezt a napot, ehhez igazítjuk a tennivalóinkat, akkor is, ha minimálisak, mégis megtöltik az ürességet az ég alatt. De ma, 2014. január elsején nem ez történik.

Ez az év a te éved, ebben az évben fogsz megszületni, ahogy 1968 az én évem. Akik ugyanebben az évben születnek, a te nemzedéked tagjai lesznek, megismerkedsz majd velük az iskolában, a gimnáziumban, az egyetemen, és több érintkezési pontod lesz velük, mint velem, mert igaz ugyan, hogy a génjeidbe kódolt jellemed és a tulajdonságaid már készen vannak, mégis az az időszak lesz a döntő a jövőbeni gondolkodásod és tetteid szempontjából, amikor kipróbálod őket, fontosabb, mint gondolnánk – legalábbis én így képzelem.

Ha jól emlékszem, gyerekkoromban létezett egy 1999 című science fiction folyóirat. Kubrick űrsztorijának címe 2001: Űrodüsszeia. Az iskolában időről időre Egy nap 2000-ben címmel kellett fogalmazást írnunk. Ma van 2014 első napja, és én bőven benne járok gyerekkorom jövőjében. De az egyetlen kicsit is jövőbeli teremtmény te vagy, űrhajósként lebegsz a fekete űrben, nagy sisakoddal, törékeny testeddel és vékonyka lábaiddal, az anyahajóhoz vezető, köréd csavart kötél ugyancsak lebeg. Láttuk a legutóbbi ultrahangképen, hogy felénk emelted a hüvelykujjadat, nevettünk, jó életed van odabent! Két hónap múlva fogsz megszületni. Csak az nyugtalanít, hogy valami baj van a lábaddal. A védőnő kimerevítette a lábad képét, aztán kicsit arrébb tolta a vizsgálófejet, új szögből nézte meg, és azt a képet is kimerevítette. Úgy látszik, dongalába van, mondta. Dongalába? – kérdeztem. Igen, mondta. Nem veszélyes, és ki lehet kezelni, mondta. Azt mondta, hogy valószínűleg műteni fognak, és sínbe rakják a lábadat. Rendbe fog jönni, nem lesz belőle később baja – az egyetlen dolog az, mondta, hogy ha felnő, nem lesz belőle műlesikló. Értenek hozzá, nem lesz gond, teljesen rendben lesz. Este felhívtam Yngvét, a bátyámat, a te nagybátyádat, és elmondtam neki. Neked is volt, mondta. Dongalábam? – kérdeztem. Dongalábam volt? Ezt eddig soha nem hallottam. Igen, mondta. Az volt.

Negyvenöt évet leéltem, és eddig soha senki nem mondta, hogy dongalábam volt. Annyit tudtam csak, hogy valami baj volt a lábammal, mikor megszülettem, hogy először begipszelték, aztán naponta masszírozták, és teljesen rendbe jött. Úgy értettem, hogy kicsit görbe volt a lábam. Felhívtam anyámat, és elmondtam neki, mit mondtak az ultrahangvizsgálaton a lábadról. Kiderült, hogy a „dongaláb” szót annyira borzasztónak tartotta, hogy soha nem ejtette ki a száján. A szó nekem a középkort idézte meg, egy sántító harangozót egy gótikus templomban, vagy Lord Byront, róla azonnal a dongalába jut eszünkbe, holott sok szempontból rendkívüli ember volt.

Az, hogy dongalábam volt, és annyira rendbe jött, hogy nem is tudtam róla, számodra és a lábadnak igen jó hír.

Nem vagy már pici magzat, hanem teljesen fejlett kisbaba. Amikor anyukád alszik, te néha ébren vagy, és néha alszol, amikor ő ébren van. Mintha már saját életedet élnéd odabent, a kis albérleti szobádban.

Egy barátomtól elhoztam egy babakocsit és egy gyerekágyat – a babakocsi a kisházban áll, az ágy a majdani szobádban –, és vettem egy babaforgót is, pici repülőgépek keringenek egy nap körül, ezt majd a pelenkázóasztal fölé akasztjuk a fürdőszobában. Néha arra gondolok, hogy csak te hiányzol, mintha csak be kellene mennünk érted a kórházba, holott folyamatosan itt vagy velünk, a fürdőszobában, a hálóban, a konyhában, a nappaliban, az autóban, a városban. A csatorna, amely elválaszt tőlünk, csak néhány centiméter hosszú, mégis úgy tűnik, hogy egy másik világban vagy. A babakocsi és a gyerekágy látványa nemcsak várakozással tölt el, hanem rémülettel is, mert nincs itt a gyermek, akinek készítették. Ekkor arra gondolok, hogy tulajdonképpen már itt vagy. És hogy felfelé tartod a hüvelykujjadat.

Január

Hó

Amíg az eső a folyamatos mozgás része, és az esőcseppek tengerszemekbe, tócsákba, patakokba, vízesésekbe, tengerekbe vagy föld alatti tárolókba gyűlnek, hogy aztán egy bizonyos ponton elpárologjanak és ismét felszálljanak a levegőbe, addig a hó ezt a mozgást ideiglenesen megállítja. A hó nem más, mint az eső, amelyet egy időre kivonnak a forgalomból, és néhány hónapra tárolókba gyűjtik, mintegy elraktározzák. Az eső hóvá változása radikális folyamat, mert a két elem cseppjeinek tulajdonsága teljesen különböző, és bár tisztában vagyok az átalakulás okával, nevezetesen a hőmérséklet-változással, és azzal, hogy a folyamatot nem az akarat irányítja, mégis nehezen értem. Sehogy sem értem a dolog abszolút voltát, azt az éles határt, amelyiknek az egyik oldalán valami folyékony, a másik oldalán szilárd, és az állapotváltozás mindig az adott körülmények között történik. Pontosabban a dolog törvényszerűségét nem értem. Ha két autó egymással szembe hajt és egymásnak ütközik, mindent, ami ezután történik – összetörnek a lámpák, a műanyag flakon a két első ülés közé repül hátulról, a kalaptartóról –, az autó sebessége és ütközési szöge határoz meg. Minden más kimenetel elképzelhetetlen és lehetetlen. A szélvédő szilánkjai nem repülhetnek máshová, mint ahova repülnek, a karosszéria nem törhet össze másképp, mint ahogy összetörik. Ugyanez a helyzet az esővel, amikor lehűl a levegő, és az esőcseppek hóvá változnak. A hópelyhek hatszögű alakzatainak minden szára egyforma, mert egymás közelében keletkeztek, azonos feltételek között, ugyanakkor minden kristály más és más, mert különböző helyeken, különböző feltételek között keletkeztek. Még ez a rendkívül érzékeny mutató is törvényszerű. Amikor a hatalmas mennyiségű hópehely megtölti fölötted a levegőt, mint fehér csillámok a szürke égen, némelyik elolvad az arcodon a bőröd melegétől, a többi pedig hangtalanul a fákra és az ágakra telepszik, a körülötted lévő hangára és a fűre, az is csak ezen az egy módon történhet. Ennek a bőséges, mindenre kiterjedő precizitásnak, a különféle történések összjátékának a következménye mégiscsak valamiféle egység, mert amint leesik a hó, a táj fehérbe öltözik. Az erdő sok-sok arca, a csupasz sziklára kígyóként tekeredő fagyökerek, amelyek vörösen csillognak az esőben, vagy az ösvényen a földbe taposott sárga és barna tűlevelek, és így tovább a végtelenségig, végül a következő hónapokban egyetlen egységes arculatba olvadnak össze: a fehérségbe. Akár egy zenekar, gondolhatnánk, ahol minden hangszer ugyanazt a hangot játssza. Akik gyerekkorukból ismerik a havas teleket, és ismerik ezt a hangot, amelyet egy napos kertben a nyár közepén is hallani lehet, azokat ilyenkor hirtelen elfogja egy érthetetlen vágy a csupasz erdő iránt, ahol alkonyatkor feltámad a szél, és hófátyolt borít a mozdulatlan, fekete fatörzsekre.

Levél az újszülött lányomnak

Január 29. A helsingborgi kórház egyik szobájában ülök az ablaknál, éjszaka van, Linda alszik, te mellettem, egy inkubátorban fekszel egy pici takaró alatt, fehér pizsamában, fejeden fehér sapkával, és te is alszol. Tegnap este születtél, bár egy hónappal korábban érkeztél, minden jól ment. Szép, formás baba vagy, nincs dongalábad. Az ápolók és az orvosok is alaposan megvizsgálták a lábadat, és nincs semmi gond. A születésed utáni első órában ébren voltál, és amikor rád adtam a pizsamát, felnéztél rám a pici fekete szemeddel, közben anyukád kimerülten feküdt, és figyelt minket az ágyról. Magamhoz szorítottalak, egyik kezemmel tartottam a nyakadat és a fejedet, a másikkal a testedet, és olyan kicsire kuporodtál, hogy majdnem elfértél a tenyeremben. Olyan volt, mintha egy kis állatot fognék. Érezni a tested melegét, beszívni az illatodat, ugyanazt az illatot, amelyet a testvéreidnél is éreztem, és ami addig soha nem ismert boldogsággal töltött el. Azóta legfőként alszol. Most én is lefekszem, melletted fogok aludni. Holnap elhozom a három testvéredet, hogy először találkozzatok.

A magzatvíz éjszaka folyt el, és mivel túl korai volt, és mivel nekem vigyáznom kellett a gyerekekre, Lindát a mentő vitte kórházba. Linda ijedten várta a kocsit, talán két óra lehetett, a néptelen utcára sárga fényt vetett az utcai lámpa, és az út szélén csillogott a hó. A mentő halkan, puhán fékezett az ablakok előtt, Linda magára öltötte a nagy tollkabátját, kezébe adtam a sebtében összepakolt táskát, és lassú, óvatos léptekkel elindult a mentő felé. Elvittem a gyerekeket az iskolába, aztán felhívtam Linda anyját, és miután megjött, elmentem autóval a kórházba. Az orvosok másnapra tervezték a császármetszést, de az ügyeletes, határozott fellépésű szülésznő rábeszélte Lindát a természetes szülésre, szerinte semmi nem utalt arra, hogy ne lehetne. Néhány perc múlva elasztikus övet tettek Linda hasára. A klinikai szülőszoba tele volt műszerekkel, fémből készült állítható betegágyakkal, a mosdónál egy flakon fertőtlenítőszer és egy flakon szappan állt. Amikor a fájdalmak már sűrűn követték egymást és komolyan megindult a szülés, minden megszűnt körülöttem. Linda térden állt, felsőtestével az ágy végének dőlt. Amikor jött a következő fájás, Linda a kéjgázmaszk után nyúlt, és mélyeket lélegzett. Néha a maszkba kiabált. Mintha hullámok söpörtek volna rajta végig, és mintha ritmikus transzba esett volna, amely átröpítette őt a fájdalom és a test mélységébe. A végtelennek tűnő kiáltások üresen kongtak, nem volt kezdetük, sem végük. Lindából egyre sötétebb, állatiasabb hangok törtek elő, olyan fájdalmas és kétségbeesett hangok, hogy bármi, amit tehettem, az ölelés, az arca érintése, a hátmasszázs csak apró, jelentéktelen hullámfodrok voltak a mélység felszínén, amelybe Linda süllyedt. Abba a mélységbe soha nem hatolhatok be, csak kívülről tudtam követni, mégis minden megváltozott bennem, olyan volt, mint egy alagút, amelynek falaiban a sötétség elnyeli a matériát, és csak az érzések sodortak, átvéve a hatalmat, ezeken keresztül láttam Lindát. Oldalára fordult, már nem lélegzett egyenletesen, nem vette le a maszkot, mikor alábbhagyott a fájdalom hulláma, csak feküdt, és teljes torokból üvöltött, míg el nem fogyott a levegője, aztán újból kezdte, üvöltött, és bár a hangot félig elnyelte a maszk, ilyen átható és velőtrázó hangot még soha nem hallottam. Néhány pillanat múlva az ágyra pottyantál. Lila volt a tested, a vastag köldökzsinór majdnem teljesen kék. A fejed összenyomódott, fénylett, arcod ráncos volt, szemed csukva. Nem mozdultál. Halott vagy, gondoltam. Berohant három szülésznő, frottírtörölközővel dörzsölték a síkos kis testedet, és felsírtál. Pici kiáltás volt, leginkább egy kisbárány bégetésére hasonlított.

Addig a pillanatig senki és semmi nem érhetett el hozzád, magzatvízben lebegtél egy másik testben, és néhány másodpercig a világ sem érintett meg, mintha halott lettél volna, magadba zárkóztál, nem lélegeztél, csukva volt a szemed, de aztán megérintettek, levegőt vettél, nem minden fájdalom nélkül, gondolom, és beléd zúdult a világ.

Február

Üregek

Az emberek tevékenységének jó része üregek kialakításáról szól. Falakat és padlót építünk ott, ahol addig semmi nem volt, akár nagy méretű épületekről legyen szó – házak, gyárépületek, futballstadionok –, vagy kisebb egységekről, mint a bögrék, poharak, dobozok, ételhordók, szelencék, ládák, kancsók, korsók, tartályok, vázák, táskák, zsákok, zacskók, vödrök. Az üregek élőlények, tárgyak vagy folyadékok szállítására és tárolására szolgálnak. A legnagyobb üregek, a házak, általában helyhez kötöttek, míg a kisebbek mozdíthatók, bár az üregek nagyságát és funkcióját illetően számos fokozat létezik, és a nem mozdítható ház és a mobilis jármű között van egy közbülső láncszem: a lakókocsi. A nagy üregek ritkán állnak egy egységből, általában komplex rendszert alkotnak, üregek az üregben. A ház négy fala által közrefogott teret a padló, a tető és a falak osztják fel, és az így keletkezett helyiségek, mint például a konyha, újabb üregeket tartalmaznak, például szekrényeket, és ezekben újabb üregeket találunk, például bögréket. Amíg a nem mozdítható üregek esetében a nagyságuk határozza meg az értéküket; egy kastélyt többre tartunk, mint egy kunyhót, egy nagy futballstadiont pedig többre, mint a kicsit, a mobilis tárgyaknál általában ennek a fordítottja érvényes: az a szabály, hogy minél kisebb valami, annál jobb. Egy kis csésze mutatósabb, mint egy nagy bögre, de egy nagy bögre szebb, mint egy vödör. A ház legszebb tárgyait apró ékszeres szelencében őrizzük. Az üregek létrehozására való belső kényszer és az üregek szükségessége mélyen bennünk gyökerezik, és nem csak ránk, emberekre érvényes. A madarak fészket raknak, a rókák, borzok, a medvék odúkat építenek, a vidrák kotorékot, a hangyák hangyabolyt, egyes méhfajok faodvakban laknak, mások fészket építenek, a murénák apró barlangokba bújnak a korallzátonyokon, egyes rákfajták a puha testüket úgy védik, hogy bemásznak az elhagyott kagylóházakba. De az emberen kívül nincs más állat, amely hordozható üreget használna. Egy majom tálat tud formálni a két tenyeréből, vizet merít bele, és iszik belőle, de abban a pillanatban, amikor szétnyitja a két tenyerét, a tál megszűnik létezni. Az ember létrehozta a hordozható üreget, és ez azzal járt, hogy többé nem kellett alkalmazkodnia a környezete adottságaihoz, szabadon mozoghatott: ha inni akart, nem kellett a forráshoz mennie, hanem korsókban vagy bőrtarisznyákban szállította el a vizet, és akkor ivott, amikor akart, ott, ahol akart. De a szabadság kétélű volt, mert amíg régen nyitott térben élt, most zárt térben kezdődött az élet, és a folyamat félelmetes tempóban és erővel gyorsult fel. Most már üregekben éljük az életünket, és ha kilépünk az egyikből, és elhagyjuk a házunkat, a következőbe lépünk, az autóba, amely elvisz a harmadikba, az irodába, ahonnan a szupermarketbe megyünk tovább, majd visszatérünk a házba, kezünkben műanyagból készült üregek, bennük élelmiszerek, amiket beviszünk a ház üregeibe, a hűtőszekrénybe, a szekrénybe. Ha valóra válna az álom, és elhagynánk a Földet, kapszulába zárva repülnénk, amely nem lenne nagyobb egy személyautónál, de a Földről készült fotókon egy kerek kék golyót látnánk, és a milliárdnyi kis helyiségből egyetlenegy sem lenne látható. De a terek léteznek, mindennél erősebben ránk nyomják a bélyegüket, mert a gondolkodásra használt agyunk is üregben helyezkedik el, és a gondolataink sorba vannak rakva, mint szekrényben a ruhák, az egyik polcon nadrágok, a másikon pulóverek, az ingek és ruhák pedig akasztókon lógnak a rúdon, amely a szekrény belsejében faltól falig ér.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Kúnos László
Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4191 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Open Sans – Apache Licence 2.0